Джакомо Казанова
Приключенията на Казанова

Превод от немски: Андрей Андреев, 1942

chitanka.info

Том 1

Предговор от автора

Преди всичко трябва да споделя с читателя убеждението си, че за добрия или лош изход на всичко добро или зло, което съм сторил през живота си, съм отговорен лично аз самият. От това следва, че аз винаги съм вярвал в свободата на волята си.

Учението на стоиците и на всички други секти за предопределението на съдбата е само едно бълнуване на фантазията, доста сходно с атеизма. А аз не съм само монотеист, а и християнин, изповядващ философия, която никога не е оказвала вредно влияние.

Аз вярвам в съществуването на един нематериален Бог, който е създател и повелител на всички живи твари. Че не съм се съмнявал никога в него, доказва обстоятелството, че съм разчитал винаги на неговата закрила и че в моменти на беда съм се обръщал неотклонно с молба към Него и съм се чувствувал подкрепен. Отчаянието убива, но чрез молитвата то постепенно изчезва и човек отново добива вяра в себе си и прилив на нови сили. Какви средства прилага Всевишният, за да отклони от онези, които мислят за помощта му, заплашващото ги нещастие? Това е над познавателните способности на човека, който в момента, когато се замисли за неразгадаемостта на божествения промисъл, започва да я обожествява. Тук човек намира подкрепа единствено в своето незнание. И наистина, щастливи са само онези, които търсят упование в него. Затова ние трябва винаги да се молим на Бога и да вярваме, че сме получили измолената милост, дори когато очевидно това не е така. Що се отнася до положението, което трябва да заема тялото, когато се обръщаме към Създателя, то е ползвано в един стих на Петрарка:

С коленичила пред Теб душа

Човекът е свободен, но той престава да бъде такъв в момента, в който загуби вяра в своята свобода. Колкото по-голямо значение той приписва на могъществото на съдбата, толкова повече човек се лишава от онази сила на разума, която му е дадена от Бога. Разумът е частица от божествеността на Създателя. И само когато си служим с него, за да бъдем смирени и справедливи, ние ще бъдем приятни на Този, който ни го е подарил. Бог престава да бъде Бог само за онези, които допускат мисълта, че е невъзможно неговото съществуване. За тях тази представа трябва да бъде най-голямото наказание, на което могат да бъдат подложени.

Но ако човек е свободен, не бива да вярваме, че той има правото да върши всичко, което пожелае. Защото той ще стане роб на всяка страст, когато действува под нейно влияние:

Ако страстта не се подчини, тя започва да господствува.

Който е достатъчно силен да може да контролира действията си, докато се успокои, той наистина е мъдър. Такива хора обаче рядко се срещат.

Мислещият читател ще види от тези мои „Спомени“, че аз не съм имал никога пред себе си точно определена цел и че единствената система, която съм прилагал — ако изобщо може да се говори за система — се е състояла само в това, да се оставя да бъда тласкан от вятъра и вълните. А какви промени могат да настъпят при подобна независимост! Всеки успех или неуспех, който съм имал, всичко добро или лошо, което ми се е случило, ми е показало, че както във физическата, така и в нематериалистическата сфера доброто произлиза винаги от злото и злото — от доброто. Моите заблуждения посочват на мислещия читател правия път; от моите заблуждения той може да се поучи и овладее голямото изкуство да се задържа над пропастта. Най-същественото в случая е смелостта. Защото само със сила, но без самоувереност не може да се постигне нищо. Твърде често аз съм виждал щастието да ми се усмихва след някоя необмислена стъпка, която би трябвало да ме повлече в пропастта; тогава съм благодарил на Бога, но след това не съм забравял и сам да се укоря. И обратно, свидетел съм бил как някое мъдро и умерено поведение довежда до ужасно нещастие. Това в първия момент ме е смирявало, но скоро след това съм се самоутешавал, уверен, че съм бил прав.

Божествените принципи, вродени в моето сърце, би следвало да породят у мен някакъв изключителен морал, и въпреки това през целия си живот аз останах жертва на своите чувства. Намирах някакво удоволствие в това, да се отклонявам от правия път. Живеех постоянно в заблуждение, като единственото ми утешение беше, че осъзнавам това. Затова се надявам, драги читателю, че на историята ми няма да припишеш характера на безсрамно високомерие, а напротив, в нея ще почувствуваш тона, който подхожда на всяка искрена изповед. В моите разкази ти няма да съзреш нито лицето на покаяника, нито смущението на грешника, който, червящ се, признава своите заблуждения. Това бяха лудории на младостта; ти ще видиш, че аз самият се смея над тях и — ако си добър, и ти ще се смееш заедно с мен.

Ти ще се смееш, когато видиш колко често, когато ми се е налагало, без никакво угризение на съвестта съм мамил безумци, хитреци и глупци. Когато съм лъгал жени, лъжата ни е била винаги взаимна, така че това не влиза в сметката, защото намеси ли се любовта, обикновено измамени остават и двете страни. Съвсем друго е положението с глупците. Дори и сега се поздравявам, когато си припомня как съм улавял някого в мрежата си. Защото глупците са толкова безсрамни и високомерни, че неволно предизвикват всеки разумен човек. Измамвайки някой глупец, човек си отмъщава за мъдростта и самият успех заслужава тези усилия. Защото глупецът е добре брониран и човек не знае предварително къде точно да го пипне. С една дума, на всеки умен човек е напълно достойно да измами някои глупец. Откакто се помня на този свят, в кръвта ми винаги е кипяла непреодолима омраза към глупците, тъй като и аз самият започвам да се чувствувам глупав в тяхната среда. Далеч съм от мисълта, разбира се, да ги поставя в „един кюп“ тъй наречените прости хора, които дори са ми приятни, ако простотата им се дължи само на липсата на възпитание. Между тях аз съм срещал много ценни хора и в простотата им съм откривал често известен интелект, ум, чрез който те се различават съществено от глупците. Тези хора ми наподобяват очи, болни от „перде“, без което те биха били много красиви.

Ако ти, драги читателю, вникнеш в смисъла на този предговор, лесно ще отгатнеш моята цел. Написах го, защото бих искал да ме опознаеш, преди да започнеш да ме четеш. Та само в кафенета и кръчми човек може да разговаря с непознати! Написах своята история и никой не може да възрази срещу това. Дали правя добре, като я представям на публиката, която познавам само откъм лошата й страна? Сигурно не. Зная, че върша глупост. Но понеже чувствувам нуждата да се занимавам с нещо и да се надсмивам — защо пък трябва да си забранявам да го правя?

Прогони жълтеницата с помощта на пречистен чер кукуряк.

Възрастта ни казва с мъдрия тон на учител: ако не си направил нещо, което заслужава да бъде записано, то поне напиши нещо, което заслужава да бъде прочетено. Тази поука е неизказано хубава като най-чист диамант, шлифован в Англия. При мен обаче тя няма приложение, понеже не пиша нито роман, нито биография. Това може да е достойно, но може и да е недостойно: моят собствен живот ми служи за материал и този материал е всъщност моят живот. Изживях го, без някога да съм мислил, че един ден ще дойда до мисълта да го опиша. Тъкмо затова може би той е запазил така интересните си черти, които положително не би съхранил, ако имах намерението на стари години да напиша биографията си, а камо ли да я публикувам.

Сега, през 1797 година, вече седемдесет и две годишен, мога да кажа вече открито: живях, макар че все още съм жив. Сега обаче трудно бих могъл да си създам друго по-приятно забавление от това, да се връщам отново към своите някогашни преживявания и така да давам добър повод за смях на отбраното общество, което продължава да ме изслушва и да се отнася приятелски към мен и в чиято среда с удоволствие съм се движил дял живот. За да пиша добре, ми стига дори само да си представя, че това добро общество ме чете:

Ако това, което казвам, се харесва, нека слушателят го потвърди.

Наистина, има и непризвани, на които не мога да попреча да ме четат. Но на мен ми стига съзнанието, че не пиша за тях.

Когато си припомням изпитаните радости, аз като че ли ги изживявам повторно; в същото време се надсмивам над скърбите, които някога са ме измъчвали, а днес вече не чувствувам. Аз съм част от Вселената; и като говоря, макар и напразно, въобразявам си, че давам някому сметка за своите действия и бездействия, така както дворцовият управител дава сметка на своя господар, преди да си отиде. Като философ никога не съм се тревожил за бъдещето, тъй като не зная нищо за него, но истинският християнин трябва да вярва, без да търси доказателства; тъкмо най-чистата вяра се крие в пълното мълчание. Аз зная, че съм съществувал, тъй като съм чувствувал; и понеже съм опознал всичко чрез чувството, зная също, че щом престана да чувствувам, няма вече и да съществувам.

Ако стане така, че и след смъртта си продължа да чувствувам, но не бих се съмнявал вече в нищо, бих наказал всеки лъжец, който твърди, че съм мъртъв.

Моята история ще започне с най-далечната случка, която паметта ми е съхранила, следователно от възрастта осем години и четири месеца. Преди това, ако наистина „да живееш, значи да мислиш“, явно не съм живял, а само съм растял. Тъй като мисленето на човека се състои в сравнително съпоставяне на различни взаимоотношения, то не може да е налице, преди да се е оформила паметта. Органът на паметта се разви в моята глава едва осем години и четири месеца след раждането ми; в този момент духът ми придоби способността да възприема впечатления. Как едно нематериално вещество, което не може „нито да докосне, нито да бъде докоснато“, е в състояние да възприема впечатления, това е нещо, което човек никога не ще може да си обясни.

Една утешителна философия твърди в съгласие с религията, че зависимостта на душата от чувствата и сетивата е само случайна и преходна; душата ще бъде свободна и щастлива, когато смъртта на тялото я освободи от тази робска зависимост. Това е много хубаво, но — като оставим религията настрана — каква гаранция получаваме ние? И тъй като от моя гледна точка мога да търся пълна увереност в безсмъртието едва тогава, когато не ще бъда вече жив — нека бъда извинен, че не бързам да разбера тази истина. Едно познание, което би струвало живота, ми се струва твърде скъпо платено. Засега аз почитам Бога — нека Той ме пази от погрешни действия, и презирам злодеите, без обаче да им причинявам зло. За мене е предостатъчно да се пазя да не им правя добро, защото съм уверен, че змиите не трябва да се хранят!

Трябва да кажа нещо и за моя темперамент и моя характер. Нека читателят бъде снизходителен; с това няма да се навреди нито на честността, нито на разбиранията ми.

Аз съм притежаващ всички видове темперамент: като дете бях флегматичен, като младеж сангвиничен, по-късно станах холерик и най-сетне — меланхоличен. Такъв вероятно и ще си остана. Понеже винаги съобразявах храната с телосложението си, радвах се постоянно на добро здраве. Още отрано научих, че всяко нарушение на здравето се дължи или на преяждане, или на недояждане. Затова и никога не съм имал друг лекар, освен аз самият. По този повод трябва да кажа, че намирах прекаленото въздържание много по-опасно от прекаляването в друг смисъл, защото докато прекаляването води само до претоварване, първото води към явна смърт.

Днес, в моята напреднала възраст, въпреки отличния ми стомах аз се нуждая само от едно хранене на ден. За това ми лишение обаче ме възнаграждават сладкият сън и лекотата, с която изразявам писмено моите мисли. Не си служа с парадокси и софизми, с които бих излъгал повече себе си, отколкото моите читатели, тъй като никога не бих се решил да им предложа съзнателно фалшива монета.

На младини моят сангвиничен темперамент ме направи твърде възприемчив към примамките на чувствеността; бях винаги весел и склонен да премина от едно удоволствие към друго; при това бях извънредно изобретателен при измислянето на нови удоволствия. Без съмнение оттам произтича и моята склонност да завързвам нови познанства, както и голямата ми сръчност бързо да ги прекратявам. Това обаче ставаше винаги напълно съзнателно и никога от лекомислие. Недостатъците на темперамента са почти непоправими, тъй като той не зависи от нас. По-друго нещо е характерът. Той се създава от духа и сърцето и темпераментът почти не е свързан с него. Затова характерът зависи предимно от възпитанието и може да се усъвършенствува и дооформя.

Предоставям на другите да преценят дали характерът ми — добър или лош — е обрисуван такъв, какъвто го разкриват чертите на лицето ми. Забележително е, че хората без изразително лице — а такива има доста много — са хора безхарактерни. Оттук можем да изведем правилото, че съществуват толкова различни характери, колкото и различни физиономии.

Разбрах също, че през целия си живот съм действувал повече по внушение на чувствата, отколкото по размисъл; от това мога да заключа, че поведението ми е зависело повече от характера, отколкото от моя ум. Моят ум и моят характер постоянно воюваха помежду си и при техните сблъсъци винаги се убеждавах, че нямам достатъчно ум за моя характер и достатъчно характер за моя ум. Но достатъчно за това! Защото, ако е вярна поговорката, че — (ако искам да съм кратък, ще стана неясен), то вярвам, че мога, без това да звучи неучтиво, да употребя за себе си думите на моя любим Вергилий:

Не съм толкова грозен; неотдавна се огледах на брега, когато тихото море ме отразяваше.

Култът към чувствените удоволствия бе за мен най-важното: всъщност за мене никога не е имало нещо по-важно от тях. Винаги съм се чувствувал роден за жените; затова и винаги съм ги обичал и позволявах, доколкото бе възможно, и те да ме обичат. Страстно обичах също удоволствието от храненето и се възхищавах на всичко, което дразнеше любопитството ми. Имах приятели, които са ми правили добрини, и имах и щастието при всеки удобен случай да им давам доказателства за признателността си. Имах също ужасни неприятели, които ме преследваха и които не унищожих само защото това не бе във властта ми. Забравяйки дадена обида, човек не я опрощава; защото, за да можем да простим, е нужно героично чувство, благородно сърце, великодушен ум; забравата, напротив, се дължи на слаба памет или блажено нехайство, на което миролюбивата душа на драго сърце се отдава, най-често поради нуждата си от покой и мир. Защото с времето омразата убива нещастника, който я е оставил да израсте.

Ако ме нарекат чувствен, биха сторили неправда спрямо мен, тъй като заради чувствата си никога не съм изоставял задълженията си, доколкото съм имал такива. По същата причина никога не би трябвало да нарекат и Омир пияница:

Понеже хвалел виното, Омир минавал за пияница.

Аз обичах силно подправените ястия, пастети с макарони, приготвени от добър неаполитански готвач, испанската „оля потрида“, лепкавата нюфаундлендска треска, дивеч с прекрасен аромат и точно тези сортове сирене, чието узряване се познава по това, че животинките, които живеят в тях, стават видими. Намирах винаги сладък и мириса на жените, които обичах.

Какъв извратен вкус! Тази критика ме разсмива, тъй като съм убеден, че именно благодарение на моя изявен вкус аз съм бил по-щастлив от другите хора и това ме е карало да усещам по-силно насладата. Щастлив е този, който умее да си доставя наслади, без с това да вреди другиму. Безумец обаче е, който си въобразява, че Върховният повелител изпитва удоволствие, когато му принасят в жертва болки, мъчения и лишения, и че обича само тези, които си налагат такива. Бог може да изисква от своите творения само култивиране на онези добродетели, чиито семена той е посял в душите им. Той ни е дал всичко необходимо да ни направи щастливи — себелюбие, честолюбив стремеж към похвали, склонност към подражание, сила, храброст и най-сетне нещо, което никаква сила не може да ни отнеме: възможността да се самоубием, когато ние след вярна или невярна преценка имаме нещастието да открием смисъл в това. Това е най-силното доказателство за нашата морална свобода, която софизмът така упорито отрича. Но природата е против самоубийството и с право всички религии го забраняват.

Някога един мним силен дух ми каза, че не би трябвало да се наричам философ и в същото време да вярвам в откровения. Но щом ние не се съмняваме в тях в областта на физическото, защо да не ги допуснем и при духовното? Въпросът е само до възприетата форма. Духът говори на духа, а не на ушите. Началото на цялото наше знание трябва да ни бъде открито от тези, които са ни го съобщили, то се крие в големия и възвишен принцип, обхващащ всяко начало. Пчелата, която строи питите, паякът — мрежата, лястовичката — гнездото, си, мравката — мравуняка, та те никога не биха могли сами да направят нещо, ако преди това не са получили откровението, което е съществувало от незапомнени времена. Или ще повярваме в това, или ще трябва да си признаем, че материята е мислеща. Защо пък не, би казал Лок, ако Бог би го поискал? Но понеже ние не смятаме да отдадем такава почит на материята, по-добре ще е да се придържаме към откровението. Изучавайки природата, големият философ Лок ликуващо вярваше, че Бог не е нищо друго, освен самата природа, но сам умря твърде рано. Ако беше живял още известно време, той несъмнено би отишъл още по-далеч, но неговото пътешествие не би траяло много дълго. В своя Създател той би намерил себе си и не би посмял да го отрича повече: „В него живеем и сме“. Той би намерил създателя си неразгадаем и нямаше да се тревожи повече за това.

Би ли могъл Бог, началото на всички начала, който сам не е имал начало, да опознае себе си, ако, за да се опознае, би трябвало да изучи своето собствено начало?

О, щастливо незнание! Спиноза, добродетелният Спиноза, умря, преди да достигне това признание. Ако вярваше в безсмъртието на душата си, той би умрял като мъдрец и със справедливото настояване да получи награда за своите добродетели.

Не е вярно, че истинската добродетел не трябва да бъде възнаграждавана, за да не се накърни чистотата й. Напротив, добродетелта само ще се засили от това, тъй като човекът е премного слаб, за да бъде добродетелен само за да се хареса на самия себе си. Аз вярвам, че същият онзи Амфиар, който повече искал да бъде добър, отколкото да изглежда такъв, е само персонаж от басните. С една дума, аз вярвам, че не съществува в света уважаван човек, който да няма определени желания. А сега аз искам да говоря за моите.

Аз очаквам приятелство, внимание и благодарност от моите читатели. Благодарност, ако четенето на моите спомени ги поучи и им достави удоволствие. Внимание — ако ми отдадат справедливото и ме оценят като по-богат с добри характерни черти, отколкото с грешки. Приятелство — ако ме счетат достоен заради искреността и доверието, с което се предоставям такъв, какъвто съм на тяхната присъда.

Те ще се уверят, че аз винаги съм обичал истината тъй страстно, че често съм лъгал преди всичко, за да запозная с нея хората, които не познават прелестите й. Те няма да ме нахокат, ако видят как изпразвам кесиите на приятелите си, за да задоволя капризите си, защото тези приятели крояха химерни планове и докато им давах надежда за изпълнението им, се надявах да ги излекувам от тяхното безумие, като ги оставях сами да съзнаят тяхната неосъществимост. Аз ги лъжех, за да ги направя разумни, и не мисля, че заслужавам наказание, тъй като не действувах от алчност. Сумите, които употребявах да си доставям удоволствия, бяха предназначени за цели, порочни в самата си същност.

Бих се чувствувал виновен, ако днес бях богат. Но аз нямам нищо; прахосах всичко и това ме утешава и оправдава. Това бяха пари, определени за безумия. Аз не ги отклоних от предназначението им да служат на собствените ми безумия.

Ако се излъжа в надеждите си и не се харесам на читателя, то признавам, би ми станало мъчно, но все пак не дотолкова, че да се разкая, задето съм написал биографията си, защото въпреки всичко това ми достави удоволствие. Досадата е нещо страшно! Описващите страданията в Ада вероятно са я пропуснали само от недоглеждане!

Все пак трябва да призная, че не мога да се опазя напълно от страха да бъда освиркан. Този страх е много естествен и затова няма защо да се правя, че съм безчувствен към него, далеч съм и от мисълта да се утешавам с това, че когато се появят тези спомени, аз няма вече да съм жив. С ужас само мога да си помисля, че би трябвало да бъда за нещо благодарен на смъртта, от която искрено се отвращавам, понеже животът — бил той щастлив или не — е едничкото благо, което човек притежава. Който не обича живота, той не е достоен за него. И ако някой предпочита честта си пред него, това става само защото срамът го е неизлечимо заклеймил. Изправен пред такъв избор, човек може, разбира се, да се самоубие, но тогава пък философията трябва да замълчи!

О, смърт! Страшна смърт! Съдбоносен закон, който природата би трябвало да премахне, тъй като той цели само нейното разрушение. Цицерон твърди, че смъртта не освобождава от болките. Но великият философ отбелязва само разходите, без да постави в сметка и прихода. Не си спомням дали неговата Тулия е била вече умряла, когато той написва своя „Тускуланум“. Смъртта е чудовище, което изгонва от световния театър ревностния зрител, преди да е свършило представлението, към което е изпитвал вглъбен интерес. И само тази едничка причина е вече предостатъчна, за да се отвращавам от смъртта.

В тези спомени няма да намерите всички мои приключения; аз съзнателно съм пропуснал онези от тях, които не биха намерили одобрението на засегнатите лица, тъй като те там играят незавидна роля. Въпреки това ми въздържание, от време на време ще минавам за непредпазлив, за което много съжалявам. Ако преди моята смърт бъда все още с разума си и имам достатъчно време, ще изгоря всичко написано; сега обаче все още не смея да сторя това.

Ако тук-там описвам някои любовни сцени доста подробно, нека не бъда укоряван за това; предпочитам да мина за лош писател. Понеже не бива все пак да укорявам моята остаряла вече душа за факта, че изпитва удоволствие само в спомена. Освен това добродетелните сърца биха могли да прескочат всички описания, които ще смутят душевния им мир; смятам, че тук му е мястото да дам този съвет. А ако някой не прочете моя предговор, толкова по-зле за него! Тогава аз няма да нося вина: всеки трябва да знае, че предговорът към дадено съчинение има същото значение, каквото театралната програма за една комедия — програмата трябва да бъде прочетена.

Написах тези спомени не за младежта — тя трябва да се държи в неведение, за да не пропадне. Написах ги за тези, които чрез живота си са станали неподатливи на изкушения също както саламандъра, който живее в огън, без да изгори. Тъй като истинските добродетели не са нищо друго, освен навици, осмелявам се да добавя: истински добродетелен е само този, който е такъв, без да се насилва. Такива хора са чужди на всяка нетърпимост и тъкмо за тях аз пиша своите спомени.

Писах на френски, а не на италиански, тъй като френският език е по-разпространен от моя роден език. Ако някой би ме укорил за допуснати неточности в езика, откривайки в стила ми италианския начин на изразяване, той би имал право и в твърдението, че съм неясен именно поради това. Теофраст се е харесвал на гърците, въпреки че е запазил диалекта на о. Лесбос. Тит Ливий също е обичан от римляните, въпреки употребяваните от него провинциални падуански изрази. И ако и аз съм успял да възбудя нечий интерес, то мога, струва ми се, да претендирам за същото снизхождение. Освен това цяла Италия харесва Алгароти, въпреки че неговият стил е изпълнен с галицизми.

Забележително е, че от всички живи езици, които са от значение за науката, единствен френският не се обогатява за сметка на другите езици. Напротив, другите езици, макар и по-богати от него, си присвояват не само отделни думи, а дори цели изрази, щом само почувствуват, че могат да увеличат красотата си чрез такива заимствувания. И още нещо: тъкмо тези, които най-много заимствуват от френския език, се оплакват на висок глас, че той е беден, като че ли с това искат да оправдаят собствения си грабеж. Казват, че френският език в развитието си е достигнал цялата възможна красота, до която може да се стигне, и би трябвало да се признае, че тя е на такава голяма висота, че и най-малкият чужд принос би го направил по-неблагозвучен; аз обаче считам, че това мнение се дължи на известно предубеждение. Защото, макар че френският език е по-ясен и по-логичен от всички други езици, би било дръзко да се твърди, че той не може да се развие и над досега постигнатото съвършенство. Спомняте си, че по времето на Люли всички бяха единни в мнението си за неговата музика: дойде Рамо и всичко се промени. Културният подем, който се забелязва във френския народ, може да го поведе по неизвестни досега пътища и да се стигне до сътворяването на нова невиждана красота и съвършенство.

Девизът, който поставих на моята творба, оправдава честите ми отклонения и моите станали вече може би досадни разяснения. (Не е мъдър онзи, който не е мъдър за себе си.) По същата причина аз винаги съм чувствувал необходимост да бъда похвален в добро общество:

Слушателят поощрява усърдието, похвалената добродетел. Расте и славата дава огромно насърчение.

С удоволствие бих прибавил към това и гордата поговорка:

„Всеки от ума си тегли“, но се страхувам да не дам повод на много хора, които, щом им стане криво, веднага да викнат: не е моя вината! На такива все пак трябва да им предоставим малко утешение. Защото, ако нямаха поне това утешение, те биха се намразили сами себе си, а такава омраза често има фатални последици и води до самоубийство.

Аз лично винаги съм търсил в себе си основната причина за доброто или злото, което ме е постигало. Затова и винаги с удоволствие съм бил ученик на самия себе си и мой свещен дълг беше да обичам своя учител.

Глава първа

Сведение за семейството ми. Моето детство.

Дон Яков Казанова, роден в Сарагоса, главен град на Арагона, законен син на дон Франческо, отвлече през 1428 година дона Ана Палафос от манастир; това стана на следния ден, след като тя бе дала тържествен обет. Дон Яков беше таен писар на крал Алфонсо и избяга с нея в Рим, където Ана трябваше да прекара една година в затвора; след това папа Мартин III я освободи от тържествения обет и благослови брака им по препоръка на дон Жуан Казанова, дворцов управител в светейшия палат и вуйчо на дон Яков. Всички деца, родени от този брак, умряха в ранна възраст, с изключение на дон Жуан, който се ожени през 1475 година за дона Елеонора Албани и доби от нея син на име Марк Антоний.

През 1481 година дон Жуан уби един кралски офицер, поради което бе принуден да напусне Рим. Той избяга с жена си и сина си в Комо. По-късно напусна и този град, за да потърси щастието си още по-далеч и умря през 1493 година като спътник на Христофор Колумб.

Марк Антоний стана добър поет в Марциалов стил; той бе секретар на кардинал Помпей Колона. Сатирата срещу Джулио ди Медичи, отпечатана в неговите събрани съчинения, го принуди да избяга в Рим, откъдето по-късно се върна в Комо и се ожени за младата Абондия Рецоника.

Когато Джулио ди Медичи стана папа Климент VII, той му прости и му позволи да се върне с жена си в Рим. Малко след завземането и ограбването на града от императорските войски през 1526 година Марк Антоний умря от чума (иначе би умрял в немотия, тъй като войниците на Карл V му ограбиха всичко, което притежаваше). За него говори подробно Пиетро Валериано в своята книга.

Три месеца след смъртта му неговата вдовица роди син, Джакомо Казанова; той умря в дълбока старост във Франция като полковник от армията, която се би при Фарнезе срещу крал Анри Наварски, по-късно Анри IV Френски. Джакомо остави в Парма един син, който се ожени за Тереза Конти. От този брак се роди син, Джакомо, който през 1680 г. се ожени за Ана Роли. Те имаха два сина — Джанбатиста и Гаетано Джузепе Джакомо. По-големият от тях напусна Парма през 1712 г. и изчезна, а по-малкият деветнадесетгодишен се отдели през 1715 г. от семейството си.

Тези бегли сведения намерих в един бележник на моя баща. Останалото научих от майка ми.

Гаетано Джузепе Джакомо напусна бащиния си дом, увлечен от красотата на някаква артистка, тъй наречената Флаголета, изпълняваща роли на весела любовница. Влюбен и без средства, той реши да се прехранва със своите лични способности. Стана танцьор, пет години по-късно актьор и като такъв се отличи повече с безукорния си характер, отколкото със своя талант.

Може би защото й се бе наситил, а може би и защото беше ревнив, той напусна Флаголета и стана във Венеция член на друга актьорска трупа, която играеше в театъра „Сан Самуеле“. Срещу неговата стая живееше обущар на име Джеронимо Фарузи с жена си Марция и единствената им дъщеря Дзанета, съвършена красавица на шестнадесет години. Младият актьор се влюби в момичето и съумя да разбуди нежността й и да я придума да избяга с него. Това бе единственият начин да я притежава, защото Марция никога не би дала дъщеря си на артист, още по-малко на Джеронимо. В нейните очи един комедиант бе крайно презряна личност. Младите влюбени се снабдиха с нужните документи и съпроводени от двама свидетели, отидоха при кардинала на Венеция, който благослови брака им. Майката на Дзанета, Марция, плачеше и проклинаше сполетялото я нещастие, а бащата умря от скръб. Този брак даде поколение: девет месеца след сватбата, на 2 април 1725 г. съм се родил аз.

На следващата година майка ми ме е предоставила на грижите на Марция, която й била простила, като узнала, че баща ми й обещал никога да не я принуждава да излиза на сцена. Всички актьори давали такова обещание, когато се женели за някое момиче от градско семейство. Обещанието обаче никога не се удържало, защото самите жени също не настоявали да удържат думата си. Освен това за майка ми е било голямо щастие, че се е научила да играе в комедии, тъй като в противен случай, останала след девет години вдовица с шест деца, тя не би имала средства да ги издържа.

Бил съм, значи, на една година, когато баща ми ме оставил във Венеция, за да поеме ангажимент в Лондон. В този голям град майка ми е стъпила за пръв път на сцената. Тук се е родил през 1727 г. моят брат Франческо, който като прочут художник баталист живее сега във Виена, отдаден от 1783 г. насам на призванието си.

Към края на 1728 г. родителите ми се завръщат във Венеция, където майка ми — веднъж станала актриса, си остава актриса.

През 1730 г. се роди моят брат Джовани, който в края на 1795 г. почина като директор на художествената академия на курфюрста в Дрезден. През следващите три години майка ми ражда две дъщери, едната от които умря като невръстно дете, а другата, омъжена, продължава да живее и днес — през 1798 г. в Дрезден. Аз имах още един, най-малък брат, който стана свещеник и умря преди 15 години в Рим.

Сега вече достигаме до началото на моето съществувание като мислещо същество.

Органът на паметта се разви у мен в началото на август 1733 г. Бил съм, значи, на осем години и четири месеца. За събития, станали преди това време, нямам дори бегъл спомен. Първото нещо, което си спомням, е следното:

Стоях в ъгъла на стаята си, наведен до стената. Държах главата си с ръце и гледах втренчено кръвта, която се стичаше на тънка струя от носа ми и капеше на пода.

Баба ми Марция, чийто любимец бях, дойде при мене, изми лицето ми със студена вода, качи ме, без никой в къщи да забележи това, в една голяма гондола и ме отведе в гъсто населения остров Мурано, на половин миля от Венеция.

Тук слязохме и отидохме в някаква пещера, където намерихме една стара жена, седнала с черен котарак в скута върху мръсно легло. Около нея се излежаваха още пет-шест котки. Тя беше вещица. Двете старици поведоха дълъг разговор, воден на фриулски диалект, в края на който баба ми й даде един сребърен дукат. Тогава тя отвори някакъв голям сандък, хвана ме под мишниците, сложи ме вътре и затвори капака, като ми каза да не се страхувам. Дори само тази забележка би била достатъчна да ми внуши страх, ако тогава изобщо притежавах способността да мисля, но аз и така си бях съвсем замаян. Лежах си спокойно, свит в един ъгъл, държах си кърпичката под носа, понеже още ми течеше кръв, и не се интересувах ни най-малко от шума, който проникваше отвън. Чувах последователно ту смях, ту плач или песен, ту викане и тропане по сандъка; всичко това обаче ми беше напълно безразлично. Най-сетне ме извадиха оттам — кръвта беше спряла. Страшната старица ме милва и гали около стотина пъти, съблече ме и ме постави в леглото, след което изгори някакви треви, улови дима им в кърпа, с която ме обви, промърмори някакви заклинания, после отново ме отви и ми даде пет много сладки бонбончета. След това намаза слепите ми очи и тила ми с някаква приятно миришеща помада и отново ме облече. После каза, че кръвотеченията ще спрат постепенно, но не трябва да разказвам никому какво е направила, за да ме излекува. Заплаши ме, че ако посмея да разкажа някому за нейните тайни, ще изтече цялата ми кръв и ще умра. След като ми внуши това, тя добави, че през следващата нощ една красива жена ще дойде при мен и от нея ще зависи моето щастие, стига да имам достатъчно воля да не разкажа никому за това посещение.

Едва легнал в леглото, аз заспах, без да мисля за хубавото посещение, което ми предстоеше, но когато няколко часа по-късно се събудих, видях или най-малкото повярвах, че действително виждам — една ослепително красива жена, която се приближаваше към мен откъм камината. Тя бе облечена в прекрасна рокля и имаше на главата си корона, украсена със скъпоценни, както ми се стори, искрящи камъни. Красавицата пристъпи бавно с царствена и нежна усмивка към леглото ми и седна на него, след което извади от джоба си няколко малки кутийки и изпразни съдържанието им върху главата ми, шепнейки някакви неразбираеми думи. После ми държа някаква дълга реч, от която нищо не разбрах, целуна ме и изчезна по същия път, по който беше дошла. Веднага след това аз заспах отново.

На другата сутрин дойде баба ми да ме облече; едва пристъпила до леглото ми, тя каза, че трябва непременно да мълча; защото ще умра, ако посмея да разкажа за видяното през нощта. Всъщност тези думи от устата на единствената жена, която имаше неограничено влияние върху мен и която ме бе научила сляпо да изпълнявам заповедите й, ме подсетиха за видението, което трябваше да държа запечатано в най-скрития ъгъл на моята току-що пробудила се памет. Освен това аз и сам не се изкушавах да разкажа някому за случката; първо, защото не знаех дали другите ще я намерят интересна, и второ, защото всъщност нямаше кому да я разкажа, тъй като моята болест ме бе направила тъжен и неразговорчив и всички ме съжаляваха и ме оставяха на мира. Вярвайки, че не ще живея дълго, дори собствените ми родители изобщо не разменяха и дума с мен.

След пътуването до Мурано и нощното посещение на феята пак продължаваше от време на време да тече от носа ми кръв, но кръвоизливите ставаха от ден на ден по-слаби и паметта ми започна постепенно да се развива и укрепва. За по-малко от месец аз се научих да чета.

Без съмнение би било наивно да приписвам излекуването си на тази смешна магия, но в същото време аз мисля, че не би било и справедливо да отрека, че и тя е допринесла за това. Явяването на красивата фея си обяснявах винаги като сън — ако това не е било маскарад, устроен единствено за мое добро. Какво пък, цяр против най-тежките болести невинаги се намира в аптеките! Всекидневно някой нов феномен се явява да докаже нашето незнание и аз и сега вярвам, че тази е основната причина, поради която така рядко се срещат учени с дух, освободен от всякакво суеверие. Безспорно, на този свят никога не е имало вещици и магьосници, но също така вярно е, че хората през всички времена са вярвали на изкусните измамници, притежавали таланта да минават за магьосници.

Насън виждаш привидения и тесалийски чудовища.

Това, което отначало се възприема само като фантазия, постепенно се превръща във факт. Следователно, възможно е това или онова влияние, което приписваме само на вярата, да не е всъщност никакво чудо и въпреки това то да се възприема като такова от онези, които приписват на вярата безгранична мощ.

Второто мое приключение, за което си спомням, се случи три месеца след пътуването до Мурано и шест седмици преди смъртта на баща ми. И сега, ако го съобщавам на читателя, то е, за да му дам известна представа за начина, по който се е развил характерът ми.

Един ден през средата на ноември бях заедно с две години по-малкия си брат Франческо в стаята на баща ми и го наблюдавах внимателно при работата му с оптическите инструменти.

Вниманието ми привлече голям кристал, кръгъл и шлифован на фасети. Аз го взех в ръка, но държах го пред очите си и бях просто омагьосан от това, че виждам всички предмети отразени по няколко пъти. Веднага ми се прииска ужасно да си присвоя този кристал и понеже никой не ме наблюдаваше, използвах удобния момент и го пъхнах в джоба си. Веднага след това обаче баща ми стана и го потърси. И понеже не го намери, обяви, че някой от нас двамата трябва да го е взел. Брат ми заявя, че не то е пипал. След него и аз, въпреки съзнанието за вината си, казах същото. Но баща ми беше сигурен в твърдението си и ни заплаши, че ще претърси джобовете ни и който е излъгал, ще бъде бит. Аз си дадох вид, че търся кристала по всички ъгли на стаята и в удобен момент успях да го пъхна сръчно в джоба на брат ми. Веднага съжалих за това, тъй като спокойно можех да се престоря, че съм го намерил някъде паднал, но злината бе вече сторена. Баща ми стана нетърпелив и като не намерихме нищо, ни претърси, откри съдбоносния кристал в джоба на невинния ми брат и му стовари обещаната порция бой. Три или четири години по-късно аз дотолкова изглупях, че се похвалих пред брат ми с тази лудория. Това той никога не можа да ми прости и не изпускаше случай да си отмъсти.

Когато при една пълна изповед разказах този си грях с всичките му подробности, получих обяснение, което направо ме развесели. Изповедникът — един йезуит, ми каза, че понеже се казвам Джакомо, аз в този случай съм действувал според точното значение на името си. На еврейски Яков значело „Изтиквач“. Затова и Бог дал на първосвещеника Яков ново име — Израил, което значело „Виждащият“ Яков фактически изтикал от поста първосвещеник брат си Исав.

Шест седмици след тази случка баща ми заболя от цирей в главата, който само за осем дни го изпрати в гроба. Лекарят Дзамбели предписа на болния най-напред запичащи лекарства, след което опита да поправи глупостта си, като му даде боброви жлези, стрити на прах. Вследствие на това баща ми умря от спазми. Минута след смъртта му циреят се пукна и гнойта изтече през ухото — махна се, след като умъртви баща ми, като че ли знаеше, че няма вече какво да прави при него.

Моят баща се прости с живота в цветуща възраст — едва 36-годишен. В гроба му го съпроводи съжалението на публиката, особено на благородниците, които почитаха в него човека, издигнал се над своето съсловие чрез начина си на живот и познанията си по механика.

Два дни преди смъртта си баща ми почувствува, че наближава краят му. Той повика жена си и всички нас до леглото си и помоли благородника г-н Гримани след смъртта му да ни стане закрилник.

След като ни благослови, баща ми поиска от разплакалата ни майка да се закълне, че не ще подготви нито едно от децата за сцената, която сам той никога не би пристъпил, ако не го бе принудила неговата нещастна страст. Тя се закле и присъствуващите трима благородници гарантираха за спазване на клетвата. Обстоятелствата й помогнаха да изпълни обещанието си.

Понеже по това време майка ми бе бременна в шестия месец, тя бе освободена от участие в пиесите чак до Великден. Хубава и млада, каквато си беше, тя отклони всички предложения за женитба. Надявайки се на Провидението, тя упорито вярваше, че ще може сама да ни отгледа.

Тя реши, че най-напред трябва да се занимае с мен, и то не толкова от някаква особена любов, колкото поради моята болест, която ме доведе до такова състояние, че не знаеха какво да правят с мен. Бях много слаб, нямах никакъв апетит, не бях способен на никакво усилие и изглеждах направо като глупак. Лекарите спореха за причината на моето страдание. Той губи, казваха те, седмично два фунта кръв, а има всичко на всичко само шестнадесет до осемнадесет фунта. Откъде може да се явява такава голяма загуба на кръв? Един казваше, че целият ми стомашен сок се превръщал в кръв, друг твърдеше, че поетият от мен при всяко вдишване въздух увеличавал количеството на кръвта в белите дробове и затова съм си държал устата непрекъснато отворена. Всичко това ми бе разказано шест години по-късно от господин Бафо, доверен приятел на покойния ми баща.

Най-после г-н Бафо се консултира с прочутия лекар Макопо от Падуа, който писмено му съобщи мнението си. В това мнение, което още пазя, се казваше, че кръвта била еластична течност, която може да увеличи или намали само гъстотата си, но не и количеството. А моите кръвотечения могли да произтичат само от това, че кръвната маса е много гъста и по естествен път си прави място, за да улесни кръвообращението. Казваше също, че аз бих умрял, ако природата, която иска да живее, не си е помогнала сама. И накрая: понеже причината за тази гъстота могла да се търси само във вдишвания въздух, то трябвало да променя въздуха, иначе щели да ме изгубят. Според неговото мнение глупавият израз на лицето ми се дължал също на гъстотата на кръвта ми.

Господин Бафо, благороден дух и поет, който пишеше само двусмислени стихове (където обаче бе силен и неповторим), накара моето семейство да реши да ме изпрати в пансион в Падуа. Следователно, единствено нему дължа живота си. Той умря двадесет години по-късно, последен потомък на своя стар патрициански род. Неговите стихове, колкото и двусмислени да са, ще направят името му безсмъртно. Венецианските държавни инквизитори сигурно от набожност са допринесли за неговата слава — преследвайки неговите разпространявани в препис стихотворения, те фактически ги правеха по-ценни. А те би трябвало да знаят, че това, на което не се обръща внимание, е осъдено на забрава.

Щом тълкуването на професор Макопо беше прието за вярно, господин абатът Гримани се зае посредством един живеещ в Падуа химик да ми намери добър пансион. Той се казваше Отавиани и беше същевременно антиквар. За няколко дни пансионът бе намерен и на моя девети рожден ден, 2 април 1734, аз заминах с едно малко корабче през канала Брента за Падуа. Това корабче можеше да мине за малка плаваща къща. В средата му имаше голяма зала с кабинети в предния и задния край, а за персонала помещения, разпределени на кърмата и на носа. Пътуването продължи осем часа. Съпровождаха ме абатът Гримани, господин Бафо и майка ми. Аз и майка ми спахме в залата, а двамата приятели прекараха нощта в един от двата кабинета. С появата на деня майка ми стана и отвори прозореца срещу леглото. Лъчите на изгряващото слънце паднаха върху лицето ми и аз отворих очи. Леглото бе толкова ниско, че от прозореца не можех да виждам брега, а само върховете на дърветата, които заобикаляха канала. Корабчето се движеше така равномерно и спокойно, че не забелязвах това, ето защо останах извънредно учуден, че дърветата се изплъзват едно след друго от погледа ми.

— О, майчице! — извиках аз. — Какво е това! Виж, дърветата тичат!

В същия миг излязоха двамата ни придружители и като видяха смаяното ми лице, попитаха какво ми е.

— Как става така — повторих аз, — че дърветата тичат?

Те се засмяха. Майка ми обаче въздъхна и тъжно промълви:

— Корабът се движи, а не дърветата. Облечи се!

Благодарение на моя събуждащ се вече и все по-развиващ се, но непредубеден ум, аз схванах веднага причината на явлението.

— Тогава, значи, е възможно — казах на майка си — и слънцето да не се движи, а напротив, нашата земя да се върти от запад на изток.

Добрата ми майчица се ужаси от тази безсмислица, а г-н Гримани съжали моята глупост и аз стоях пред тях съвсем смален, смаян, тъжен, почти разплакан. И ето че г-н Бафо неочаквано ми възвърна живота! Той ме прегърна, целуна ме нежно и каза:

— Имаш право, дете мое; слънцето не се движи, утеши се! Разсъждавай и изследвай всичко винаги сам и остави хората да си се смеят!

Майка ми го попита изненадана да не е луд, та ми дава такива съвети, но философът не й отговори, а продължи да ми обяснява по начин, подходящ за моя прост и непокварен ум. За пръв път в живота си почувствувах истинска радост! Ако г-н Бафо тогава не присъствуваше, сигурно този момент щеше да е достатъчен да накара желанието ми за познание да изчезне, защото в мен би се прокраднал страхът от лековерието. Незнанието на другите двама сигурно би притъпило остротата на способността ми да мисля. Не зная дали съм напреднал много в тази си способност, но съм уверен, че само на нея дължа щастието, което изпитвам, когато остана сам.

Пристигнахме навреме в Падуа и отидохме у Отавиани, чиято жена ме обсипа с милувки. В тяхната къща видях пет или шест деца, между които едно осемгодишно момиченце на име Мария и друго, седемгодишно, на име Роза, хубаво като ангел. Десет години по-късно Мария стана жена на комисионера Колонда, а няколко години след това Роза се омъжи за патриция Пиетро Марчело, когото дари с един син и две дъщери. Едната от останалите сестри стана жена на г-н Пиетро Мочениго, а другата се омъжи за благородник от фамилията Карара, но този брак беше обявен после за недействителен. Споменавам всички тези особи, защото в спомените си ще разкажа и за тях.

Отавиани ни заведе веднага в пансиона, където трябваше да бъда настанен. Той се намираше само на 50 крачки от неговия дом — в Санта Мария да Ванцо, която беше дала под наем първия етаж на г-жа Мида, съпруга на славонски полковник. Отвориха пред нея моето куфарче и й дадоха шест цехина, стойността на храната и жилището ми за половин година. За тази малка сума хазайката трябваше да ме храни, да поддържа бельото ми чисто и да се грижи за обучението ми. Оставиха я да си мърмори, че парите не били достатъчни, прегърнаха ме, наредиха ми да се подчинявам винаги на нейните заповеди и си отидоха. Така се отърваха от мен.

Глава втора

Моята баба ме дава на пансион у доктор Гоци. Първото ми нежно запознанство.

Щом останах сам със славонката, тя ме заведе на тавана и ми показа леглото, на което трябваше да спя, близо до четири други легла. Три от тях бяха на три момчета на моята възраст, които в този момент бяха на училище. Четвъртото бе на слугинята, която имаше задължението да следи да не се отдадем на обикновено срещаните ученически извращения. След това слязохме долу и тя ме заведе в градината, където ме остави да се разхождам до обяд.

Не бях нито щастлив, нито нещастен — не казах нито дума. Не чувствувах нищо — нито страх, нито надежда, нито любопитство, не бях нито радостен, нито тъжен. Дразнеше ме само лицето на хазайката. Беше ми противно. Макар да нямах понятие за красота или грозота, всичко в нея ме отблъскваше: лицето, изразът, тонът, говорът й. Нейните мъжки черти ме смущаваха всеки път, когато я погледнех, за да чуя какво ми казва. Тя бе едра и набита като войник, имаше жълтеникав цвят на кожата, черни коси, дълги, гъсти вежди и брадата й красяха няколко дълги косъма. За да допълня картината, ще кажа още, че нейните отвратителни сбръчкани полуоткрити гърди висяха до средата на удължената й горна част на тялото. Беше около 50-годишна. Слугинята беше също едра, дебела селянка, наета за всякаква работа, а така наречената градина представляваше правоъгълник, тридесет на четиридесет стъпки, в който единственото приятно нещо беше зеленият цвят.

Към обяд пристигнаха тримата ми съквартиранти и веднага започнаха да ми разказват много неща, като да бяхме стари познати. Мислеха си, че имам предварителни познания, каквито всъщност не притежавах. Не им отговарях нищо, но те не се смущаваха от това и накрая ме принудиха да взема участие в невинните им удоволствия: надбягване, носене на гръб и замерване. Аз с удоволствие се оставих да бъда посвещаван във всички тези чудеса, докато ни повикаха на обяд. Седнах на масата, но като видях пред себе си дървена лъжица, отблъснах я с отвращение и си поисках моите сребърни прибори, който много обичах, защото ми бяха подарени от добрата ми баба. Слугинята отговори, че хазайката искала всички да сме на равна нога и аз трябвало да се подчиня на волята й. Така и сторих, макар с неудоволствие. Започнах като другите да греба супата от паницата, без да се оплаквам от бързината, с която другарите ми ядяха, но не и без учудване, че това им е позволено.

След отвратителната супа получихме по една малка порция сушена риба, после по една ябълка и с това обедът приключи — бе време на пости. На масата нямаше никакви чаши или бокали, та пиехме всички от една глинена кана някакво неприятно питие, наречено граспия, което се приготовлявало от варени гроздови зърна без семките. Следващите дни пиех само чиста вода. Яденето ме озадачи — не знаех дали ми е позволено да кажа, че не го харесвам.

След обяда слугинята ме заведе в училището при един млад свещеник на име доктор Гоци; славонката беше уговорила да му плаща за обучението по четиридесет солди на месец — една единадесета от цехина.

Понеже най-напред трябваше да се науча да пиша, ме сложиха да седна при пет-шестгодишни деца, които веднага започнаха да ми се надсмиват.

След връщането ми в пансиона получих вечеря, която беше още по-лоша от обяда. Бях изненадан, че не ми се позволява да се оплача. Сложиха ме в леглото, където поради безпокойството от трите известни вида паразити не можах да затворя очи. Освен това плъховете, които топуркаха навсякъде и се качваха дори по леглото ми, ме уплашиха до такава степен, че кръвта ми замръзна в жилите. През тази нощ разбрах за пръв път какво значи нещастие и се научих да го понасям търпеливо.

Хапането на паразитите намаляваше страха от плъховете и това раздвояване на моето страдание беше добре дошло за душата ми. Слугинята остана напълно глуха за моите стенания.

Щом започна да се развиделява, аз напуснах мъчителния си одър и след като се оплаках на слугинята за всички претърпени страдания, й поисках нова риза, понеже моята беше направо гнусна за гледане. Тя обаче ми отговори, че ризата се сменя само в неделя, и ми се изсмя, когато я заплаших, че ще се оплача на хазайката.

За пръв път през живота си плаках от яд и мъка, като чух другарите си да ми се подиграват — нещастниците, та те се намираха в същото окаяно положение като мен, но бяха вече привикнали! С това въпросът се изчерпа.

Убит от скръб, спах в училището през целия преди обяд. Само за да ме осмее, един от другарите ми каза на доктор Гоци причината за това. Но младият свещеник, когото без съмнение Провидението бе избрало за мен, ме повика в кабинета си. След като чу всичко и се убеди със собствените си очи в истинността на моите думи, той остана потресен, като видя отоците, с които бе покрита невинната ми кожа. Тогава бързо наметна пелерината си, заведе ме в пансиона и показа на хазайката-чудовище ужасния ми вид. Тя се престори на учудена и хвърли цялата вина върху слугинята. И все пак той я принуди да се подчини на настоятелното му изискване да му покаже леглото ми. Аз бях не по-малко учуден от него, като видях колко мръсни са били чаршафите, в които съм прекарал ужасната нощ. Проклетата жена продължи да хвърля вината все върху слугинята и заяви, че ще я изпъди, но в същия момент слугинята влезе и дочула разговора, възмутено отхвърли упреците, като й каза право в лицето, че тя самата е виновна за това. След като откри леглата и на другите момчета, ние можахме да се убедим, че и те не са по-добри от моето. Ядосана, господарката й удари плесница, но и слугинята не искаше да й остане длъжна и й върна плесницата, след което побягна. Докторът ме остави и си отиде, като каза, че няма да ме допусне отново в училището, докато не стана толкова чист, колкото са и другите ученици. Сега пък трябваше да понеса ужасните укори на хазайката, които се превърнаха в заплаха, че ще ме изхвърли от къщата, ако й причиня още веднъж подобно безпокойство.

Не разбирах вече нищо. Все още бях невеж и чист като новородено дете, познавах само къщата, в която бях роден и отрасъл и в която цареше безупречна чистота и голямо изобилие. Изведнъж се видях малтретиран, обруган, въпреки че бях убеден, че съм напълно невинен. Най-сетне фурията ми хвърли чиста риза на главата, а час по-късно видях и нова слугиня да поставя чисти чаршафи на леглата, след което обядвахме.

Моят учител изглеждаше особено разположен да ме обучава. Той ми посочи място на същата маса, на която седеше самият той и аз, за да му покажа, че ценя това отличие, напрегнах всичките си усилия да науча нещо. След месец само аз вече пишех така добре, че преминахме към граматиката.

Новият живот, който водех, постоянния глад, който ме мъчеше, и без съмнение най-вече самият въздух на Падуа ми създадоха здраве, каквото по-рано не познавах. Но тъкмо това здраве правеше глада, който бях принуден да търпя, още по-свиреп. Той бе станал просто нетърпим. Растях неимоверно бързо, всяка нощ спях по девет часа здрав сън, който не смущаваха никакви други сънища, освен този, че седях на маса, отрупана с богати ястия и задоволявам ужасния си глад. Но и всяка сутрин разбирах колко неприятни могат да бъдат такива лъстящи сънища. Разкъсващият глад вероятно скоро би ме изтощил напълно, ако не бях започнал да си присвоявам и изяждам всичко годно за ядене, което намеря, и съм уверен, че никой няма да ме види.

Нуждата научава човека. Бях забелязал в един кухненски долап около петдесет пушени херинги. Изядох ги всичките една по една, а така също и всички салами, които висяха над огнището. За да мога да върша това незабелязано, ставах нощем и се разхождах на пръсти из къщата. Изяждах още топли всички прясно снесени яйца, които набирах в полозите — за мене те бяха просто деликатес. Правех дори грабителски походи в кухнята на моя учител, за да намеря нещо за ядене.

Славонката беше в отчаяние, че не може да открие крадеца и изпъждаше слугите една след друга. Въпреки всичко, бях слаб като скелет, понеже невинаги намирах удобен момент за плячкосване.

За четири или пет месеца постигнах такъв напредък в учението, че докторът ме направи десетник в училището. Аз преглеждах работите на моите тридесет съученици, поправях грешките им и ги докладвах на учителя за похвала или укор. Моята строгост не трая дълго, понеже мързеливците скоро откриха как да спечелят благоразположението ми. Когато техният латински гъмжеше от грешки, те спечелваха снизхождението ми с печени ребърца или пиленца, а често ми даваха дори и пари. Това събуди моята алчност или по-скоро моята лакомия; отсега нататък облагах с данък не само слабаците, но станах тирании и отказвах да предложа за похвала тези, които напълно я заслужаваха, щом не искаха да ми дават определения от мен подкуп. Моята несправедливост стана толкова непоносима, че те се оплакаха на учителя, който веднага ме отстрани, щом видя, че съм прекалил. След това отстраняване сигурно би ми тръгнало твърде зле, ако съдбата не бе турила скоро край на жестоките ми страдания.

Докторът, който ме обичаше, ме повика един ден в кабинета си и ме попита на четири очи дали съм готов да последвам съвета му и да направя опит да се освободя от пансиона на славонката и да се преместя при него. Бях възхитен от това предложение. Той ме накара да напиша три писма, които пратих на абата Гримани, на приятеля ни Бафо и на баба ми. Тъй като полугодието изтичаше и майка ми по това време не беше във Венеция, нямаше време за губене. В тези писма описах моите страдания и обясних, че скоро ще умра, ако не ме изтръгнат от ръцете на славонката и не ме дадат на моя учител, който е готов да ме вземе при себе си, но за това иска две цехини месечно.

Г-н Гримани не ми отговори, но ме наруга чрез своя приятел Отавиани, задето съм се оставил да ме подведат. Г-н Бафо обаче отиде при моята баба, която не можеше да пише, обсъдиха заедно въпроса и той ми писа, че до няколко дни ще бъда ощастливен. И наистина, след осем дни пристигна в Падуа, и то тъкмо в момента, когато седях на масата да обядвам с тази забележителна жена, която обичах до края на живота й. Тя влезе заедно с хазайката в стаята и щом я видях, аз се хвърлих на врата й и излях порой сълзи, в който тя смеси и своите. Когато след това седна и ме взе в скута си, почувствувах да се събужда отново смелостта ми и й изброих в присъствието на славонката всички мои страдания. След като й показах просяшката маса, на която ядяхме, аз я заведох при леглото си. Накрая я помолих да ме вземе със себе си на обяд, след като шест месеца бях гладувал и линял. Славонката не се противопостави. Тя каза само, че не може да прави повече за парите, които й дават. В това тя имаше известно право, но пък кой я караше от алчност да държи пансион, в който да мори от глад поверените й деца, нуждаещи се всъщност от питателна храна?

Баба ми потвърди съвсем спокойно, че ще ме вземе със себе си и й нареди да сложи всичките ми дрехи в куфара. Зарадван при вида на моите сребърни прибори, аз ги грабнах и сложих в джоба си. За пръв път почувствувах могъществото на задоволството, което кара този, който го изпитва, да прости и забрави всички сторени му злини.

Баба ми ме заведе в гостилницата, където живееше, и ние обядвахме заедно. Но тя не яде почти нищо от учудване пред моята лакомия. В това време дойде доктор Гоци, когото тя бе уведомила, и самата негова поява я предразположи. Той бе красив свещеник на двадесет и шест години, леко закръглен, с интелигентна и почтена външност. В четвърт час всичко бе уговорено. Добрата ми баба му предплати за една година двадесет и четири цехина за храна и взе квитанция за тях. След това обаче тя ме задържа три дни при себе си, за да ме облечал като абат и да ми поръча перука, понеже поради моята нечистоплътност се наложи да ми острижат косата.

След изтичането на тези три дни тя сама ме заведе у доктора, за да ме представи на майка му. Последна веднага й заръча да ми изпратят легло или да ми поръчат ново в Падуа. Докторът обаче се намеси и заяви, че аз ще спя с него в широкото му легло. Баба ми остана много благодарна за тази му добрина. След това ние съпроводихме до корабчето и тя се върна във Венеция.

Семейството на доктор Гоци се състоеше от неговата майка, която го гледаше с голямо уважение, понеже като проста селянка не се считаше достойна да има за син свещеник, при това доктор. Тя беше много грозна, стара и свадлива. Освен нея — неговият баща, който беше обущар, работеше по цял ден и не произнасяше нито дума, дори на масата. Той ставаше общителен само в празници, които прекарваше редовно с приятели в кръчмата. Оттам се връщаше в къщи посред нощ, пеейки романси от Торкуато Тасо и тъй пиян, че не можеше да се държи на краката си. В такова състояние добрият човек не искаше да легне в леглото си и ставаше груб, когато го принуждаваха да стори това. Той имаше само толкова ум и разум, колкото му даваше виното, защото, когато беше трезвен, не можеше да разреши дори най-незначителните семейни проблеми. Жена му твърдеше, че той никога не би се оженил за нея, ако от предпазливост не бяха го оставили да си подложи добре с винце, преди да влезе в църквата.

Доктор Годи имаше също една тринадесетгодишна сестра, Бетина. Тя беше хубава, весела и обичаше да чете романи. Баща й и майка й се караха непрекъснато с нея, понеже постоянно стоеше на прозореца, а докторът я закачаше за настървението й да чете. Момичето веднага ми хареса, без да зная защо. По-късно разпали в сърцето ми първите искри на една страст, която впоследствие стана господствуваща в мен през целия ми живот.

Шест месеца след моето настаняване в къщата докторът нямаше вече никакви ученици. Всички го напуснаха, тъй като аз бях станал единственият обект на неговото внимание. Това го доведе до решението да основе малко заведение, в което да приема млади ученици и на храна, но изминаха две години, за да се изпълни този план. През това време той ми преподаваше всичко, каквото знаеше. То не бе много, но все пак достатъчно, за да ме въведе във всички науки. Така той ме научи да свиря и на цигулка, едно изкуство, което използувах по-късно при различни обстоятелства, както читателят ще се увери по-нататък. Добрият доктор, който съвсем не беше философ, ме научи на логиката на перипатетиците и на космографията на старата Птолемеева система, при което аз се забавлявах, като го докарвах до отчаяние, задавайки му въпроси, на който не можеше да отговори. Между другото, неговият морал беше безукорен и в религиозно отношение той беше много строг, без да се преструва на набожен. И понеже за него всичко беше догма, не намираше и нищо трудно за разбиране. Според неговото мнение потопът някога е залял цялата земя. Преди тази катастрофа хората са били на по хиляда години и Бог е разговарял с тях. Ной е строил ковчега си цели сто години, а земята стои неподвижно в центъра на Всемира, който Бог е сътворил от нищото. Когато му повтарях и доказвах, че съществуването на нищо е безсмислица, той ме прекъсваше и ми казваше, че съм глупак.

Доктор Гоци обичаше доброто легло, своя половин литър вино и веселието в семеен кръг. И напротив, не обичаше остроумните хора, шегите, критиката, понеже тя лесно се обръщала в клевета, смееше се над глупостта на хората, които се занимават с четене на вестници, защото тези вестници — казваше той — лъжат и повтарят винаги едно и също. Казваше, че нищо не е по-отегчително от несигурността и проклинаше мисленето, защото от него произлизало съмнението.

Главната му страст беше проповядването. При това му помагаха лицето и ръцете, тъй като слушателите му бяха само от женски пол. Въпреки това той беше заклет враг на жените и никога не поглеждаше някоя в лицето, ако трябваше да й говори. Плътският грях беше според него най-тежък от всички, затова ужасно се ядосваше, когато му казвах, че тъкмо той би могъл да бъде най-малкият. Неговите проповеди бяха изпъстрени с цитати от гръцката литература, които обаче превеждаше на латински език. Когато един ден дръзнах да му кажа, че би трябвало да ги превежда на италиански, защото жените разбират толкова латински, колкото и гръцки, той така се разсърди, че никога вече не посмях да му говоря за това. Впрочем пред приятелите си той ме представяше за детето-чудо, понеже бях научил да чета гръцките автори съвсем сам, без ничия помощ, освен тази на граматиката.

През постите на 1736 г. майка ми писа на доктора, че скоро ще трябва да замине за Петербург и иска преди това да ме види, поради което го моли да ме заведе за три или четири дни във Венеция. Тази покана го накара да се замисли, тъй като не беше виждал Венеция, а и никога не бе попадал в добро общество. В същото време обаче той не искаше да се покаже като новак. След като се приготвихме за път, цялото семейство ни изпрати до корабчето.

Моята майка ни посрещна с най-голямо благоприличие, но тъй като бе все така хубава, както преди, учителят ми изпадна в голямо смущение. Той не смееше да вдигне поглед към лицето й, а трябваше да разговаря с нея. Майка ми забеляза това и реши при удобен случай да се пошегува с него. Самият аз привлякох вниманието на всички познати и роднини. Запомнили ме като едва ли не глупак, всички останаха силно учудени колко много съм се развил в краткото време от две години. Самият доктор изпитваше голямо задоволство, когато му приписваха цялата заслуга за моето превъплъщение.

Първото нещо, което майка ми не хареса, беше моята руса перука, която контрастираше рязко с мургавото ми лице и съвсем не подхождаше на черните ми вежди и очи. Докторът, когото тя запита защо не е наредил да се причесват моите собствени коси, отговори, че благодарение на перуката сестра му можела по-лесно да ме поддържа чист. Този наивен отговор предизвика всеобщ смях, който се удвои, когато на въпроса, дали сестра му е омъжена, аз взех думата и отговорех, че Бетина е най-хубавото момиче в целия квартал и е едва на четиринадесет години. А щом майка ми каза на доктора, че ще направи на сестра му един хубав подарък при условие, че ми прави прически, той й обеща да изпълни волята й. След това майка ми повика един перукер, който донесе подходяща за цвета на лицето ми перука.

Тъй като след обяда цялото общество, с изключение на доктора се нареди около игралните маси, аз потърсих братята си, които бяха в стаята при баба ми. Франческо ми показа архитектурни чертежи, които аз с доброжелателно изражение на лицето обявих за сносни. Джовани не ми показа нищо и аз реших, че е много незначителен. Останалите ми братя бяха още твърде малки.

На вечерята докторът, който седеше до майка ми се държа много несръчно. Той сигурно не би казал и думица, ако един присъствуващ английски учен не бе го заговорил на латински, а той, след като не разбра нищо, отговори скромно, че не знае английски. Това предизвика голямо веселие. Господин Бафо ни помогна в затруднението, като каза, че англичаните четат и произнасят латински като собствения си език. На това аз отговорих, че по този въпрос англичаните не са прави също тъй, както и ние не бихме били прави, ако изговаряхме техния език по правилата на латинския. Англичанинът намери забележката ми за много уместна и веднага написа едно известно старо двустишие, което ми даде да прочета:

Кажете, граматици, защо cunnus[1] е от мъжки род

и защо mentula[2] е от женски род?

След като го прочетох високо, аз извиках:

— Това е без съмнение истински латински!

— Ние разбираме това — се намеси майка ми, — но ти трябва да ни го преведеш.

— Не е достатъчно да се преведе — казах аз. — Това е въпрос, на който искам съответно да отговоря. И като помислих за миг, аз написах следния пентаметър:

Знай, че слугата получава името си от господаря.

Това беше моето първо литературно постижение и аз мога със задоволство да кажа, че именно този момент пося в душата ми семето на силното желание за литературна слава. Защото одобрителното ръкопляскане ме издигна на върха на щастието. Англичанинът остана силно учуден. Той каза, че такова нещо не е било постигнато никога досега от единадесетгодишно момче. След това ме прегърна няколко пъти и ми подари часовника си. Майка ми попита любопитно г-н Гримани какво значат стиховете. Но тъй като и абатът не бе разбрал повече от самата нея, г-н Бафо й го разтълкува тихичко на ухото. Изненадана, от моите познания, майка ми стана, донесе един златен часовник и го подари на моя учител. Сега пък той не знаеше как да се държи, за да изрази голямата си благодарност и от това сцената изглеждаше много смешна. За да му спести всички комплименти, майка ми му подаде страната си. Той трябваше просто да я целуне два пъти, което в доброто общество е нещо просто и незначително. Но бедният човек стоеше като на тръни и беше така смутен, че според мен по-скоро би умрял, отколкото да я целуне. Той отстъпи назад с наведена глава и до прибирането ни в стаята за нощувка всички го оставиха на мира.

Щом останахме сами в нашата стая, той изля сърцето си пред мен. Каза ми, че било много жалко, гдето не може да разкаже в Падуа нито двустишието, нито моя отговор.

— А защо не?

— Защото е мръсотия.

— Но възвишена.

— Хайде да си лягаме и да не говорим повече за това. Твоят отговор е странен, тъй като нито имаш необходимите познания, нито си се учил да пишеш стихове.

Но по това време аз вече имах известни познания по въпроса, макар и на теория, тъй като тайно бях прочел Мьорзиус и то тъкмо затова, че бяха ми забранили да го чета. Но учителят ми с право се учуди, че можех да съчинявам стихове, тъй като самият той, който ме беше учил на прозодия[3], не бе в състояние да съчини дори един стих. (Никой не може да даде нещо, което сам не притежава) е поучението, което обаче не важи за духовната сфера.

Четири дни по-късно при нашето заминаване майка ми изпрати по мен пакет за Бетина, а абатът Гримани ми подари четири цехина, с които да си купя книги. Седмица след това майка ми отпътува за Петербург.

След като се върнахме в Падуа, моят учител в продължение на три-четири месеца споменаваше всеки ден и при всяка възможност моята майка. Бетина, която намери в пакета пет лакти черна лъскава коприна и дванадесет чифта ръкавици, изведнъж почувствува силна симпатия към мен и положи такива грижи за косата ми, че след шест месеца аз вече можех да сваля перуката си. Тя идваше при мен всеки ден да ме реши и понякога това ставаше преди още да съм станал от леглото. Казваше, че нямала време да ме чака да стана. Миеше ми лицето, врата и гърдите, даряваше ме с детски милувки, които считах за невинни и които ме караха да се укорявам, че ме възбуждат. Понеже бях с три години по-млад от нея, все ми се струваше, че тя, галейки ме, не си мисли нищо друго и се ядосвах, че аз пък мисля. Когато, седнала върху леглото, ми казваше, че съм напълнял и го доказваше с ръцете си, това ме възбуждаше много силно, но я оставях да продължава, защото се страхувах да не забележи възбудата ми. Когато ми казваше, че имам нежна кожа и ме гъделичкаше, аз се насилвах да се отдръпна. Тогава се ядосвах сам на себе си, загдето не се осмелявах да направя същото с нея, но същевременно се радвах, че тя не забелязва колко голямо желание имах да сторя това. Когато бях вече облечен, тя сладко ме целуваше и ме наричаше нейното мило дете, но колкото и голямо желание да имах да последвам примера й, все не се осмелявах да го направя. И все пак, когато след известно време Бетина се смееше над моята свенливост, аз започнах да се осмелявам да й връщам целувки, още по-пламенни от нейните, но спирах веднага, щом усетех в себе си желанието да отида по-далеч. Обръщах глава встрани, като че търсех нещо, и тя се отдалечаваше. Щом излизаше, аз изпадах в отчаяние, че не съм последвал естественото си влечение. Бях учуден, че Бетина, без да се възбужда, може да върши с мене всичко, каквото пожелае, докато аз с мъка се въздържах да не отида по-далеч и винаги си казвах, че следващия път ще постъпя другояче.

Към началото на есента докторът се сдоби с трима нови питомци. Единият от тях, петнадесетгодишен, изглежда, за по-малко от месец успя да се разбере, и то твърде добре с Бетина.

Това подозрение възбуди у мен ново чувство, за което нямах представа и чиято същност си обясних едва след много години. То не беше нито ревност, нито негодувание, а някакво благородно презрение, което не вярвах, че мога да потисна, защото Кордиани беше само един неук, недодялан и невъзпитан обикновен селянин и по никакъв начин не можеше да се сравни с мен. Той нямаше никакво друго предимство пред мен, освен това, че беше вече възмъжал. Не ми изглеждаше и толкова обаятелен, за да бъде предпочетен пред мен — моето събудено самочувствие ми подсказваше, че съм далеч по-добър от него. В мен се надигна някакво смесено чувство на гордост и презрение към Бетина, която обичах, без да съзнавам това. Тя го забеляза по начина, по който приемах милувките й, когато ми правеше прическата в леглото. Аз отблъсквах ръката й и не отговарях на целувките й. Един ден тя ме попита защо съм така настроен против нея и ядосана, че не посочих никаква причина, ми каза, гримасничейки, че й е жал за мене, защото съм бил ревнувал от Кордиани. Този упрек ми се стори унизителна клевета. Отговорих й, че според моето мнение Кордиани е напълно достоен за нея, както и тя за него. Тя си отиде, смеейки се. Но в желанието си да ми отмъсти, тя правеше всичко, за да предизвика ревността ми. Естествено този резултат тя не можеше да постигне, без да ме накара да се влюбя в нея. И това започна по следния начин:

Една сутрин Бетина дойде до леглото ми и ми подаде чифт бели чорапи, които беше изплела за мене. След като вчеса косата ми, каза, че тя самата трябвало да ми обуе чорапите, за да види дали няма нещо сбъркано, та да го оправи при следващите, които ще ми изплете. Докторът беше излязъл да чете литургия. Докато ми обуваше чорапите, тя каза, че краката ми са нечисти и без да поиска предварително позволение, започна веднага да ги мие. Не исках да й се покажа засрамен, затова я оставих да продължава, още повече че не предполагах какво ще последва. Сядайки на леглото ми, Бетина отиде в своето усърдие за чистота толкова далеч и нейното любопитство ми причини такова сладострастие, че не се въздържах, преди да отида докрай. След като отново се успокоих, почувствувах се виновен, и смятах за свое задължение да я помоля за извинение. Това тя не очакваше. Помисли за миг и ми отговоря с любезен тон, че тя самата има вина за случилото се и че то никога вече няма да се повтори. След това си отиде и ме остави сам с мислите ми.

А те бяха толкова горчиви! Въобразих си, че съм я обезчестил, че съм злоупотребил е доверието на семейството й, че съм нарушил свещените закони на гостоприемството, с една дума, че съм извършил ужасно престъпление, което можех да поправя само като се оженя за нея и то ако тя изобщо реши да вземе за съпруг един толкова недостоен и безсрамен човек като мен.

След тези размишления последва период на мрачна скръб. Тази скръб ставаше от ден на ден все по-силна, понеже Бетина вече не идваше при мен в леглото. През първите осем дни въздържането на момичето ми се виждаше нормално и моята тъга би взела скоро характера на идеална любов, ако държането й към Кордиани не беше вляло в гърдите ми отровата на ревността, макар и да не мислех, че тя може да е извършила и с него същия грях като с мен.

По известни причини реших, че Бетина тогава е била наясно какво върши и сега не идва само защото се разкайва. Това ласкаеше моята суетност, понеже вярвах, че е влюбена в мен. Обхванат от тези погрешни мисли, аз реших да я насърча с писмо. Съчиних веднага едно писъмце. То беше късо, но достатъчно да я успокои, в случай че се чувствува виновна или ако ми приписва друго чувство, различно от онези, които нейното самосъзнание би трябвало да изисква. Писмото ми изглеждаше майсторски написано. Струваше ми се повече от достатъчно, за да подействува така, че тя да започне да обожава мен и да ми даде предпочитание пред Кордиани, който според мен не беше човек, достоен да я накара да се замисли дори и за момент при избора между двама ни. Половин час след получаването на писмото тя ми отговори устно, че на следната сутрин ще дойде както по-рано в стаята, но аз напразно я очаквах. Бях възмутен от това. Колко голямо беше обаче учудването ми, когато на масата тя ме попита дали искам да ме преоблече като момиче, за да посетим бала, който един от нашите съседи, лекарят Оливо, мислеше да даде след пет или шест дни. Тъй като всички присъствуващи намериха предложението за много интересно, аз се съгласих. Съзрях в това удобна възможност да предизвикам обяснение, да се оправдаем взаимно и да станем отново доверени приятели, без да се боим от изненади при плътска слабост. От тази идея обаче произлезе нещо, което се превърна в истинска трагикомедия.

Някакъв богат кръстник на доктора, който живееше на село, решил, че след дългото боледуване е дошъл краят му, изпрати кола с молба докторът и баща му да отидат незабавно при него, за да присъствуват на смъртта му и да се помолят за душата му. Старият обущар изпразни най-напред една бутилка, облече празничните си дрехи и замина със сина си.

Този случай ми се видя много подходящ и аз реших да го използувам. Удаде ми се да кажа на Бетина, че ще оставя вратата на стаята си отворена към коридора и ще я чакам, след като всички си легнат. Отговори ми, че ще дойде непременно. Тя спеше в една стая в приземието, отделена от спалнята на баща й само с най-обикновена стена. Докторът беше вече отпътувал, а аз бях сам в голямата стая. Тримата пансионери заемаха друга обща стая, така че нямаше защо да се страхувам от каквато и да било пречка. Бях във възторг, че най-сетне очакваният с такова нетърпение момент идва.

Още с влизането си в стаята повдигнах мандалото и отворих вратата, водеща към коридора, така че Бетина трябваше само леко да я бутне, за да влезе. Угасих светлината, но не се съблякох и зачаках.

Чаках до полунощ, без да се безпокоя. Но когато измина вторият, третият и четвъртият утринен час, без Бетина да се появи, кръвта ми кипна и аз се разгневих. Снегът навън падаше на големи парцали, но аз страдах повече от обзелия ме гняв, отколкото от студа. Около час преди съмване не можах повече да сдържам нетърпението си. Реших да сляза долу бос, за да не събудя кучето, и да седна под стълбата, която беше на четири крачки от вратата на Бетина. Ако тя не беше в стаята, тази врата трябваше да бъде отворена. Отидох до вратата, но тя беше затворена и понеже се затваряше отвътре, реших, че Бетина сигурно е заспала. Исках да почукам, но не го направих, защото се боях да не събудя кучето. От тази врата до вратата на стаичката на Бетина ме деляха десет-дванадесет крачки. Потиснат от скръб и не знаейки какво да реша, седнах на последното стъпало на стълбата. Малко преди съмване обаче бях вече така смазан, вдървен и треперещ от студ, че реших да се върна обратно в стаята си. Страхувах се също, че слугинята може да ме намери на стълбата и да помисли, че съм полудял. Изправих се. В този момент чух шум от стаята на Бетина. Сега вече бях сигурен, че тя ще дойде. Надеждата ми даде нови сили, изтичах към вратата и в този момент тя се отвори. Но вместо Бетина оттам изхвърча Кордиани, който ме ритна така ужасно в корема, че аз прелетях през вратата и се проснах вън на снега. Вместо да се спре, Кордиани побягна бързо и се затвори в стаята, която заемаше заедно със своите другари, двамата Фелтрини.

Скочих бързо, за да си отмъстя веднага на Бетина. Нищо в този момент не би могло да я спаси от нарастващия ми гняв. Вратата й беше заключена, затова опитах да я отворя със силен ритник. Кучето започна да лае и аз изтичах бързо по стълбите нагоре към моята стая, където се заключих и легнах в леглото, за да стопля отново унизеното си тяло и душа. Бях като мъртъв.

Излъган, малтретиран, презрян от един щастлив и триумфираш Кордиани, аз прекарах три часа в обмисляне на най-черни планове за отмъщение. Да отровя и двамата ми се струваше в този ужасен и нещастен момент твърде леко наказание. Изоставих този план и минах на друг, също тъй необмислен и подъл. Исках веднага да стана и да разкажа всичко на брат й. Бях едва на дванадесет години и моят ум още не беше се научил да крои хладнокръвно героични планове за отмъщение, които водеха началото си само от фалшиво честолюбие. Бях още новак в работи от такова естество.

В такова мрачно настроение бях потънал, когато внезапно чух пред вратата дрезгавия глас на майката. Тя ме призоваваше да сляза веднага долу, защото Бетина лежала на умиране. Би ме било яд, ако умреше, преди да съм й отмъстил, затова скочих бързо от леглото и слязох тичешком долу. Видях я да лежи в леглото на баща си, гърчейки се в ужасии конвулсии. Всички обитатели на къщата стояха разтревожени около нея. Полуголото й тяло се огъваше, тя се виеше ту наляво, ту надясно, като удряше с крака и ръце наоколо, осуетявайки всеки опит да я задържат.

Още силно впечатлен от случилото се през нощта, не знаех какво да кажа при тази гледка. Не познавах нито природата, нито хитростите на хората и бях учуден, че се виждам тук като някакъв зрител и запазвам хладнокръвието си при вида на двамата, единия от които смятах да убия, а другата — да обезчестя. След около час Бетина заспа. В този момент дойдоха едновременно една бабичка и лекарят Оливо. Жената каза, че конвулсиите на Бетина се дължат на истерична болка, а докторът твърдеше противното и предписа почивка и студени бани. Не казах нито дума, но в себе си се подсмивах тихичко над двамата, понеже знаех или мислех, че зная, че болестта на момичето е предизвикана само от нощното похождение или може би от страх пред срещата ми с Кордиани. Както и да е, реших да отложа отмъщението си до идването на брат й, макар че не считах по никакъв начин болестта на Бетина за преструвка. Изглеждаше ми невъзможно тя да има толкова енергия.

За да отида в стаята си, трябваше да мина през стаята на Бетина. На леглото й лежеше нейната чанта, при вида на която ме обзе силно желание да я претърся. Вътре намерих едно писъмце и понеже познах почерка на Кордиани, взех го, за да го прочета в стаята си на спокойствие. Бях учуден от непредпазливостта на момичето — та нали майка й можеше да намери писмото и понеже не знаеше да чете, щеше да го даде на сина си, доктора! Помислих, че трябва да е изгубила ума си, но представете си моите чувства, когато прочетох следното:

Понеже баща ви замина, не е необходимо да оставяте вратата както обикновено отворена. Веднага след вечеря ще вляза във вашата стая; там ще ме намерите.

Отначало се вкамених от учудване. След това размислих и се разсмях, като видях колко жестоко съм бил подигран. Почувствувах се излекуван от любовта си. Кордиани ми се стори достоен за извинение, а Бетина — за презрение. Поздравих се, че съм получил отличен урок за през целия си живот. Стигнах дори дотам да си призная, че Бетина е имала право да предпочете 15-годишния Кордиани пред мен, който бях още почти дете. Но колкото и да бях склонен да прощавам и да забравям, ритникът на Кордиани ми тежеше на душата и аз не му го простих.

Когато на обяд седнахме на масата в кухнята, където се хранехме поради студа, внезапно прозвуча отново викът на Бетина. Всички се втурнаха при нея. Само аз останах спокоен и си доядох храната докрай, след което се отдадох на заниманията си.

Вечерта при сядането ни на масата видях в кухнята леглото на Бетина до това на майка й, но не се обезпокоих от това, както и от шума през цялата нощ и общото възбуждение, когато на следната сутрин тя отново получи конвулсии.

Вечерта докторът и баща му се върнаха. Кордиани, опасявайки се от отмъщението ми, дойде при мен и ме запита какво мисля да правя. Когато ме видя обаче да се приближавам към него с отворен нож в ръка, той начаса избяга. След това и не помислих вече да разправям на доктора тази проклета история. Подобен план можеше да се яви в ума ми само в момент на силно раздразнение.

На следната сутрин майка й ни прекъсна по време на учебния час, за да каже с много заобиколки на доктора, че е разбрала каква е болестта на дъщеря й. Според нея тя била омагьосана от една магьосница, която познавала.

— Може и да е така, мила майко, но по тези неща не бива да се заблуждаваме. Коя е магьосницата?

— Старата ми слугиня. Току-що се уверих в това.

— Как?

— Препречих вратата на моята стая с две кръстосани метли: Който искаше да влезе, трябваше да развали кръста. Но щом слугинята го видя, тя се обърна и влезе през другата врата. Съвсем ясно е: ако не беше магьосница, щеше да развали кръста.

— Това все пак не е достатъчно ясно, мила майко. Повикай жената тук.

— Защо — запита абатът влязлата слугиня — днес сутринта не си влязла в стаята през вратата, през която минаваш обикновено?

— Не знам. Какво искате от мен?

— Не си ли видяла пред вратата андреевския кръст?

— Какъв е пък този кръст?

— Не се прави на глупава! Това няма да ти помогне! — извика майката. — Къде спа миналия четвъртък?

— Ами при сестра ми. Тя роди дете.

— Това не е вярно. Била си на събор, понеже си магьосница и си омагьосала дъщеря ми!

Възмутена, бедната жена я заплю в лицето. Майката грабна в гнева си една тояга, за да я набие. Абатът поиска да задържи майка си, но вместо това хукна след слугинята, която, викайки и проклинайки, вече тичаше надолу по стълбите, за да съобщи на съседите. Той успя да я настигне и да я успокои, като й даде малко пари.

След това колкото комично, толкова и неприятно произшествие абатът облече своите богослужебни дрехи, за да прочете молитва на сестра си и да разбере дали тя наистина е обсебена от дявола.

Новината за всички тези мистерии привлече цялото ми внимание. Всички в къщата ми изглеждаха полудели или съвсем оглупели. Разсмиваше ме дори мисълта, че в тялото на Бетина може да се е вселил дявол. Когато пристъпихме до леглото й, видяхме, че тя не може да си поеме въздух, но задухът й не изчезна от заклинанията на брат й.

Когато малко след това останах сам с Бетина, пошепнах на ухото й: „Бъдете смела! Оздравейте и се осланяйте на моето мълчание.“ Тя обърна глава на другата страна, без да ми отговори. Целият ден измина, без да получи пови конвулсии. Смятах, че вече съм я излекувал, но на следния ден треската й се възобнови и в унеса си тя започна да произнася несвързани гръцки и латински думи. Сега вече не се съмняваха, че наистина е обладана от зъл дух. Майката излезе и след около час се върна, водейки най-прочутия заклинател на зли духове в Падуа, един грозен монах на име брат Просперо де Боволента.

Щом Бетина видя заклинателя, тя му отправи, смеейки се високо, най-ужасни обиди. Всички присъствуващи се зарадваха, понеже само дяволът можеше да бъде толкова дързък, та да третира един капуцин по този начин. Той обаче, като чу да го наричат глупак, нахалник и вонящ козел, започна да бие Бетина с едно голямо разпятие, казвайки, че удря злия дух. Когато обаче видя, че Бетина сграбчи нощното гърне с намерение да го запрати по главата му, той веднага престана да я налага.

— Ако този, който те обиди с думи — извика тя, — бе наистина зъл дух, хайде удари го и ти с твоите думи, магаре недно! Но ако това съм аз, разбери, простако, че трябва да ме уважаваш. А сега пръждосвай се оттук!

Видях как доктор Гоци цял почервеня от притеснение. Монахът обаче, брониран от глава до пети в своята вяра, дори не помръдна. Той прочете една анатема и поиска накрая от злия дух да му каже името си.

— Казвам се Бетина.

— Не! Това е името на едно кръстено момиче!

— Значи, ти си мислиш, че дяволът трябва да носи само мъжко име? Научи се, невежи попе, че дяволът е ангел, който не може да има пол. Но понеже вярваш, че този, който ти говори чрез устата ми, е дяволът, обещай ми, че ще ми отговаряш само с истината и аз също ще ти обещая да се подчиня на твоите заклинания.

— Добре, обещавам ти.

— Кажи ми тогава: мислиш ли се за по-умен от мен?

— Не, но аз се считам по-силен в името на пресветата Троица и по силата на моето осветено свещеническо достойнство.

— Ако си по-силен, то попречи ми да ти кажа истината за тебе. Ти се пъчиш горделиво с твоята брада, вчесваш я по десет пъти на ден и не би се съгласил да отрежеш половината от нея, ако се закълна, че ще изляза, така ли е?

— Лъжец на лъжците, аз ще удвоя наказанието ти!

— Само посмей!

При тези думи Бетина избухна в такъв буен смях, че без да искам, аз също трябваше да се изсмея. Тогава монахът се обърна към доктора и му каза, че аз не съм имал никаква вяра и трябва да изляза. Подчиних се, като му отговорих, че правилно е отгатнал. Още не бях излязъл, когато монахът, който протегна ръката си към Бетина, за да я целуне, има удоволствието да види как тя плю върху нея.

Загадъчно и талантливо момиче! Тя надхитри монаха и никой не се учуди на това. Защото всичките й отговори бяха приписвани на злия дух. Не разбрах обаче каква цел всъщност тя преследваше с това.

Монахът се нахрани заедно с нас и по време на обяда надрънка куп глупости. Следобед той отново отиде в стаята на Бетина, за да й даде благословията си. Щом го видя, тя обаче грабна една голяма чаша с някаква черна смес, която аптекарят й беше изпратил, и я хвърли по главата му. Кордиани, който стоеше до него, получи обилна порция от нея, което ми достави неизказано голямо удоволствие. Бетина имаше право да използува положението, тъй като всичко, което правеше, се преписваше на горкия дявол. Във всеки случай, не особено доволен, отец Просперо при сбогуването си каза на доктора, че девойката без съмнение е обладана от дявола, но че трябва да се търси друг заклинател, тъй като нему Бог е отказал да окаже милостта да я освободи от злия дух.

Когато той си отиде, Бетина прекара шест часа напълно спокойна и изненада всички ни, когато вечерта неочаквано дойде и седна при нас на масата. Тя увери родителите си, че се чувствува добре, и поговори с брат си. След това се обърна към мене и ми каза, че балът ще се състои утре и че тя ще дойде рано при мен, за да ме вчеше като момиче. Аз й благодарих и отговорих, че е била много болна и трябва да се пази. Скоро тя си легна. Ние останахме още на масата и не говорихме за нищо друго, освен за нея.

Когато се върнах в стаята си и поисках да си легна, намерих в нощната си шапчица бележка със следното съдържание:

Или ще дойдете преоблечен като момиче с мен на бала, или ще видите нещо, за което дълбоко ще се каете.

Почаках, докато докторът заспа и написах отговора си:

Няма да дойда на бала, тъй като съм твърдо решил да избягвам всяка възможност да бъда с вас. Вие ме заплашвате, че ще видя нещо ужасно. Зная, че ще удържите думата си, но ви моля да пощадите моето сърце, защото ви обичам като сестра. Аз ви простих, мила Бетина, и искам да забравя всичко. Прилагам тук едно писмо, което сигурно с радост ще държите отново в ръцете си. Вие виждате сама на каква опасност се бяхте изложили, оставяйки го в чантата на леглото. Връщането на това писмо трябва да ви увери в моето приятелство.

[1] Курва. — Б.пр. ↑

[2] Измамник. — Б.пр. ↑

[3] Наука за строежа на стиховете. — Б.пр. ↑

Глава трета

Всички считат Бетина за безумна. Отец Манча. Сипаницата. Моето отпътуване от Падуа.

Бетина сигурно е била отчаяна, като не е знаела в чии ръце е попаднало писмото й. Освобождавайки я от това безпокойство, аз й давах сигурно доказателство за своето приятелство.

Моето великодушие, което я освобождаваше от една голяма неприятност обаче, й създаваше друга, не по-малка грижа; тя знаеше сега, че съм господар на нейната тайна. Писмото на Кордиани беше недвусмислено: то разкриваше ясно, че тя го приема всяка вечер и с това отпадаше легендата, която тя вероятно беше вече съчинила, за да ме насочи по лъжлива следа. Аз чувствувах това и понеже имах искрено желание да я успокоя, отидох на следната сутрин при нейното легло и й върнах писмото, заедно с моя отговор.

С острия си ум момичето беше спечелило моето уважение и вече не можех да я презирам. Виждах в нея само едно слабо създание, подведено от своя темперамент. Тя беше луда по мъжете и можеше само да бъде съжалявана, ако се появят някакви последици от това. Понеже вярвах, че целият въпрос ми е вече напълно изяснен, аз се отдръпнах като разумен младеж, а не като обиден любовник. Тя трябваше да се черви, а не аз. Сега имах само още едно-единствено желание — да разкрия дали и двамата Фелтрини, приятелите на Кордиани, са получавали част от нейната благосклонност.

През целия ден Бетина беше в много весело настроение. Вечерта тя се облече, за да иде на бала, но внезапно някакво ново, истинско или престорено влошаване я накара да легне в леглото. Цялата къща отново изпадна в тревога. Аз, който знаех причината, се приготвих за нови, още по-тъжни сцени, защото бях спечелил надмощие, което за нейната суетност беше непоносимо. Все пак трябва да си призная, че въпреки отличната школовка, която прекарах още през младежките си години и която би трябвало да ме ръководи по-късно, в продължение на целия ми живот съм бил воден от жените за носа. Така преди дванадесет години във Виена, ако моят ангел-пазител не ме бе предпазил, щях да се оженя за една буйна главичка, в която се бях влюбил. Сега, вече на седемдесет и две години, се считам застрахован от подобни лудории, но, за жалост, тъкмо това ме наскърби най-много!

На следната сутрин цялото семейство беше неутешимо, понеже обладалият я зъл дух беше надвил разума на Бетина. Докторът ми каза, че тя наистина трябва да е обладана, тъй като, ако беше луда, не би могла да се отнесе с отец Просперо така зле. Затова той реши да я повери в ръцете на отец Манча.

Отец Манча беше якобинец от доминиканския орден, прочут като заклинател на зли духове, който се славеше с това, че досега силата му винаги бе побеждавала при омагьосани момичета.

Беше неделя. Бетина се беше нахранила добре и се държеше през целия ден като побъркана. Към полунощ баща й се върна в къщи, пеещ по навик романсите на Тасо, така пиян, че не можеше да стои прав. Той дойде до леглото на Бетина, прегърна я нежно и каза:

— Ти не си луда, моето момиче!

А тя му отговори:

— И ти не си пиян.

— Ти си обладана, мило мое дете.

— Да, татко. И вие сте единственият, който може да ме излекува.

— Добре, съгласен съм.

След това нашият обущар започна да говори като теолог за силата на вярата и бащинската благословия. Той свали наметката си, взе едно разпятие в едната си ръка, сложи другата на главата на дъщеря си и започна да говори с дявола така смешно, че дори неговата винаги намусена и свадлива жена се хвана за корема от смях. Единствените, които не се смееха, бяха двамата участници в представлението и тъкмо тяхната сериозност правеше сцената още по-смешна. Аз се учудих, че Бетина, която обикновено толкова обичаше да се смее, сега успяваше да надвие себе си и остана спокойна. Доктор Гоци също се смееше, но все пак личеше желанието му шегата да свърши по-скоро, тъй като му се струваше, че глупостите, които баща му говори, са същевременно и подигравка със светото заклинание на дявола. Най-накрая заклинателят се умори и отиде да си легне, като каза, че е сигурен, че дяволът ще остави дъщеря му на мира през цялата нощ.

На следната сутрин дойде отец Манча в момент, когато ставахме от масата. Докторът и цялото семейство го заведоха при леглото на болната. Аз така старателно наблюдавах монаха, че просто се бях забравил. Тук описвам портрета му:

На ръст беше висок и величествен, може би тридесетгодишен, с руси коси и сини очи. Чертите на лицето му напомняха много тези на Аполон Белведерски, само че му липсваха белезите на увереност в победата и на горделивост. Кожата му беше ослепително бяла, поради което изглеждаше много блед. Тази бледност обаче само подчертаваше кораловата червенина на неговите устни, които, когато се отваряха, откриваха два реда перлени зъби. Не беше нито слаб, нито пълен и замисленото му изражение подчертаваше още повече нежността на чертите му. Той вървеше бавно, с боязлив израз на лицето, което подсказваше, че е със скромен дух.

Когато влязохме, Бетина спеше или се преструваше, че спи. Отец Манча извади едно ръсило и я поръси със светена вода. Тя отвори очи, видя монаха и отново ги затвори, но веднага пак ги отвори, погледна го по-внимателно, легна на гръб, отпусна ръце, наведе мило глава на една страна и се унесе в дрямка, която изглеждаше много сладка.

Заклинателят на зли духове извади от джоба си требник и епитрахил, който окачи на врата си. След това постави свети мощи на гърдите на спящата и ни помоли с изражение на светец да коленичим всички, за да молим Бога да му покаже дали болната е обладана от дявола или страда от някаква друга болест. В това положение прекарахме половин час, докато той четеше непрекъснато на тих глас. Бетина дори не се помръдваше.

Най-сетне, струва ми се, той се измори да чете и помоли доктора да го изслуша на четири очи. Двамата влязоха в съседната стаичка. Излязоха след около четвърт час и в същия миг лудата се изсмя високо. Като ги видя да влизат, тя им обърна гръб. Отец Манча се усмихна, потопи отново ръсилото в котлето със светена вода, поръси всички ни изобилно със светената течност и си отиде.

Докторът ни каза, че ще дойде отново на следния ден и че е поел задължението да освободи Бетина в разстояние на три часа, ако е обладана от зъл дух, но ако е луда, не може да обещае нищо. Майката каза, че е сигурна, че той ще освободи Бетина и благодари на Бога за милостта му, че й е позволил да види преди смъртта си с очите си жив светец.

На следващия ден лудостта на Бетина беше наистина великолепно изиграна. Тя държа най-глупавите речи, каквито никой оратор не би могъл да измисли, и не спря дори когато влезе красивият заклинател. Той се наслаждаваше, наблюдавайки я в продължение на четвърт час, след което облече богослужебните си дрехи и ни помоли да излезем. Веднага го послушахме, като оставихме вратата полуотворена. Но какво ли значение имаше това? Кой би имал смелостта да влезе!

Три часа наред не чухме нито звук. Цареше мъртва тишина! Към дванадесет часа монахът ни повика и ние влязохме. Бетина лежеше замислена и спокойна, докато монахът опаковаше вещите си. Преди да си отиде, той ни каза, че има известна надежда и помоли доктора да му прати известие. Бетина обядва в леглото си, изяде вечерята си с нас на масата и на следния ден беше вече напълно разумна. Сега обаче се случи нещо ново, което затвърди вярата ми, че тя не е нито луда, нито обладана от зъл дух.

Това стана в деня преди очищението на Мария. Обикновено докторът ни причестяваше в енорийската църква. За изповед обаче ни водеше в Августинската църква, където служат якобинците от Падуа. На масата ни каза, че трябва да се приготвим на следния ден да отидем там. Тогава майка му каза:

— Вие трябва да отидете да ви изповяда отец Манча, за да бъдете очистени от греховете си от този свят човек. И аз мисля да отида при него.

Кордиани и двамата Фелтрини казаха, че са съгласни, но на мен това предположение не ми хареса. Не казах нищо, но твърдо реших да осуетя изпълнението му.

Вярвах в запазване на тайната при изповедта и не бях в състояние да направя фалшиво признание, но понеже знаех, че имам свобода на избор за изповедник, никога не бих бил толкова наивен да ида при отец Манча и му разкажа какво се е случило между мен и някакво момиче, защото той веднага би се досетил, че това момиче може да е само Бетина. Освен това бях сигурен, че Кордиани ще му разкаже всичко и това ме ядосваше извънредно много.

Рано на следващата сутрин Бетина ми донесе една нова яка и ми предаде писмо, в което се казваше:

Мразете ме, но пощадете честта ми и ми дайте малкото спокойствие, за което жадувам. Никой от вас не трябва да се изповядва утре пред отец Манча. Вие сте единственият, който може да попречи на това намерение и няма нужда да ви посочвам начина за това. Сега ще разбера дали е вярно, че питаете приятелски чувства към мен.

Стана ми неописуемо мъчно за бедното момиче. Въпреки това й отговорих следното:

Разбирам, че въпреки тайната на изповедта намерението на вашата майка ви тревожи: но аз не разбирам защо вие, за да попречите на това намерение, се обръщате към мене, а не към Кордиани, който го одобри на всеослушание високо и ясно. Не мога да ви обещая нищо повече от това, че аз няма да отида с тях, но и нямам никакво влияние върху вашия любовник — с него вие сама трябва да говорите.

Тя ми предаде следния отговор:

След съдбоносната нощ, която ме направи нещастна, не съм разменила с Кордиани нито дума повече. Никога вече не ще говоря с него, дори и ако с цената на това бих намерила отново загубеното щастие. Само на вас искам да дължа живота и честта си.

Момичето ми се видя по-чудновато от всички героини, представяни като нещо необикновено в романите, които бях чел! Стори ми се, че тя ми се присмива с едно несравнимо нахалство. Повярвах, че се опитва отново да ме окове във веригите си и макар че не отдавах голямо значение на това, все пак реших да извърша благородното дело, което тя очакваше от мен и за което само мен считаше способен. Усещах, че е сигурна в своя успех. Но в кое училище бе успяла да изучи така добре човешкото сърце? Ами да, чрез четенето на романи! Има може би някои измежду тях, чието четене би опростило много млади хора, но също така е сигурно, че чрез четенето на подходящи романи се научават много добри обноски и се усвояват ценни добродетели.

Реших да изпълня желанието на момичето и използувах при лягане удобен момент, за да кажа на доктора, че моята съвест ме принуждава да помоля да не искат от мене да се изповядвам пред отец Манча. Същевременно обаче не бих желал да действувам по-различно от моите другари. Докторът ми отговори приятелски, че разбира основанията ми и ще ни заведе в черквата „Свети Антоний“. В знак на благодарност аз му целунах ръка.

Тъй като на следващия ден всичко стана според желанието на Бетина, аз я видях да сяда на масата с израз на задоволство.

Следобед трябваше да легна поради неочаквано нараняване на крака. Докторът заведе учениците си на църква и така Бетина остана сама. Тя използува благоприятния момент, дойде при мен в стаята и седна на леглото ми. Очаквах, че ще дойде, и понеже видях, че е настъпил най-после моментът за едно желано от мен обяснение, приех посещението й със задоволство.

Най-напред тя ми каза, че вероятно се сърдя, задето е използувала случая да ми говори.

— Не — отговорих, — понеже вие ми давате възможността да ви кажа, че чувствата, които изпитвам към вас, са чисто приятелски. Можете да бъдете напълно сигурна, че в бъдеще не трябва да се боите, тъй като аз няма да ви причиня неприятности. Правете, скъпа Бетина, всичко, каквото пожелаете, тъй като, за да действувам другояче, би трябвало да съм влюбен във вас, а аз вече не съм. Вие убихте още в зародиш прекрасната страст, която ми вдъхнахте. Когато след лошата постъпка на Кордиани се върнах в стаята си, най-напред ви мразех. Скоро обаче омразата се превърна в презрение и когато постепенно се успокоих, презрението се превърна в пълно безразличие. Но и това безразличие изчезна, като видях на какво е способен духът ви. Аз станах ваш приятел, прощавам вашите слабости и след като свикнах да ви гледам такава, каквато сте, оцених по достойнство вашият ум. Сам бях подведен от него, но това нищо не значи. Вашата мъдрост е налице, тя е изненадваща, божествена. Аз ви обичам, възхищавам ви се и ми се струва, че съм длъжен да почитам вашата мъдрост, като ви отдавам най-чистото си приятелство. Отплатете ми се за него: бъдете към мен винаги искрена и честна. Стига вече глупави шеги! Понеже вие винаги постигахте при мене това, което желаехте, самата мисъл за любов вече ме отблъсква. Защото аз мога да любя само когато съм сигурен, че и аз съм обичан. Можете да припишете това глупаво чувство на нежността ми или на моята младост. Това е така и не може да бъде другояче. Вие ми писахте, че не говорите вече с Кордиани. Съжалявам, ако съм станал причина за това скъсване. Вашата част обаче изисква вероятно да се примирите. В бъдеще ще се пазя да не му преча ни най-малко. И обмислете и друго нещо: ако вие сте го увлекли да се влюби във вас със същото изкуство, което употребихте спрямо мене, тогава вие двойно повече нямате право да скъсвате с него, понеже, ако той ви обича, вие може би сте го направили нещастен.

— Всичко, което ми казахте — отвърна Бетина, — почива на вашата заблуда и невярно прозрение. Аз не обичам Кордиани и никога не съм го обичала. Напротив, винаги съм го мразила и го мразя и сега, защото той заслужава моята омраза. И аз се надявам да ви го докажа, макар че на вид е тъкмо обратното. Неприятният упрек, че съм подвела и вас, и него моля да ми спестите. Та помислете си и вие. Ако вие не бяхте ме подвели, аз бих се пазила да правя с вас това, за което дълбоко съжалявам по причини, които вие не знаете, но ще научите от мен. Грешката, която направих, може да е груба, но аз я направих само затова, защото не предвидих доколко тя ще ми навреди заради едно неблагодарно момче, което още не познава света!

Бетина заплака. Това, което ми каза, звучеше вероятно и беше ласкателно за мене, но аз бях видял вече много. Освен това знаех колко умна е и подозирах, че отново иска да ме заблуди. Какво друго можех да приема, освен че тя действува така само от накърнена суета. Приемайки моята победа като непоносимо унижение?! Затова останах непоколебим и й отговорих, че вярвам на всичко, казано от нея, за състоянието на сърцето й преди онази малка игра, начален момент на моето влюбване, и че може да бъде сигурна, че в бъдеще никога няма да я укорявам, че ме е подвела.

— Но — продължих аз — признайте, че вашата страст беше само привидно силна и само едно слабо духване беше поставена на изпитание само за момент и веднага отново доби господство над чувствата. Вие, която ме обичахте нежно, станахте изведнъж безчувствена към моите страдания, колкото и ясно да ви ги показвах. Сега бих искал още да зная как можете да цените толкова вашата добродетел, когато тя всяка вечер биваше омърсявана от Кордиани?

Бетина ме изгледа победоносно и каза:

— Сега ви докарах дотам, докъдето исках да стигнете. Сега най-после ще узнаете това, което не можех досега да ви кажа, понеже срещата, на която не искахте да дойдете, ви определих, за да ви кажа истината. Осем дни след пристигането си у нас Кордиани ми се обясни в любов. Той ме помоли да дам съгласието си да поиска ръката ми чрез баща си, щом завърши учението си. Отговорих му, че не го познавам още достатъчно, а и нямам желание да го опозная, и го помолих да не говори повече по този въпрос. Той се правеше, като че се е успокоил, но скоро забелязах, че това не е така. Защото, когато един ден ме помоли да ходя от време на време в неговата стая да го вчесвам и аз му отговорих, че нямам време за това, гой намекна, че вие сте по-щастлив от него. Този упрек ме разсмя, понеже всеки в къщата знаеше, че трябва да обслужвам вас. Четиринадесет дни след този отказ аз прекарах един час в закачки с вас, което естествено ви наведе на мисли, каквито не са ви спохождали дотогава. Аз самата бях съвсем доволна. Аз ви обичах и понеже се вслушвам само в естествените си влечения, направих удоволствието си, без да имам каквито и да било угризения на съвестта. Силно желаех на следния ден да бъда отново с вас, но в същия ден следобед започна моето нещастие. Кордиани тайно ми даде това писмо и тази бележка, които аз оттогава пазя скрити в пукнатината на една стена, за да ви ги покажа в удобен момент.

При тези думи Бетина ми подаде писмото и бележката. Тя гласеше следното:

Или ще ме приемете тази вечер във вашата стая, като оставите вратата към двора отворена, или помислете как ще се справите с доктора, когато му предам писмото, чийто препис прилагам тук.

Писмото беше съобщение на един подъл и разгневен доносник и можеше наистина да има много неприятни последици. То издаваше на доктора, че неговата сестра прекарва предобедите в забранени отношения с мен, докато той чете литургия, и обещаваше да му даде разяснения, които да премахнат всякакво съмнение.

— След като размислих добре — продължи Бетина, — аз реших да изслушам негодника, но, готова на всичко, пъхнах малката кама на моя баща в джоба си и го очаквах до полуотворената врата. Нямах намерение да го пускам вътре, тъй като моята стая е отделена от тази на баща ми само с една проста преграда и най-малкият шум може да го събуди. Но моя пръв въпрос, как е достигнал до клеветата в предназначеното за брат ми писмо, Кордиани отговори, че това не е клевета, понеже той бил наблюдавал целия наш сутрешен разговор през една дупка над леглото ви. Сам той пробил тази дупка през тавана и заставал на наблюдателния си пост веднага щом забелязвал, че аз влизам при вас. Накрая ми каза, че ще открие всичко на брат ми и на майка ми, ако откажа да му дам благоволението, което давах вече на вас. След като в справедливия си гняв го наругах с най-тежки обиди, нарекох го подъл шпионин и клеветник, защото той е могъл да види само детинщини, накрая му заявих тържествено, че напразно се надява да постигне подобно благоволение чрез заплахи. Тогава той ме помоли хиляди пъти за извинение и ми каза, че само моята строгост го била принудила на такава постъпка. Сам той никога не би помислил за това. Виновна била само неговата страст, която го правела нещастен. След това си призна, че писмото му е клеветническо и че се е държал подло. Увери ме, че никога няма да прибегне до насилие, за да получи благосклонността ми, която той възнамерява да спечели с постоянството на своята любов. На това аз му отговорих, че по-късно може би бих могла да го обикна. Обещах му също така, че никога вече няма да идвам във вашето легло, когато докторът не е в къщи. По този начин успях да се отърва от него. Той си отиде съвсем задоволен и не се осмели дори да помоли за целувка. Обещах му само, че ще можем вероятно от време на време да си говорим и друг път на същото това място. Щом той си отиде, аз си легнах. Бях отчаяна, че вече не мога да ви посещавам, когато брат ми не е в къщи, и че не мога дори да ви кажа причината, без да мисля за последствията. Така изминаха три седмици. Не мога да ви опиша какво съм изтърпяла през това време. Защото няма да мога да устоя на желанието да ви разкрия причината за моето променено държане. Към това се прибавяше още, че най-малко по веднъж в седмицата трябваше да идвам до вратата на коридора, за да разговарям с този негодник и да усмирявам с думи нетърпението му.

Накрая, не можейки да се измъчвам повече, а се виждах и заплашена от вас, реших да сложа край на създалото се положение. За да мога да ви разкрия цялата интрига и с ваша помощ да я прекратя, предложих да ме съпроводите облечен като момиче на бала, макар и да знаех много добре, че Кордиани ще се разсърди за това. Моето решение обаче беше непоколебимо! Вие знаете как намерението ми се провали. Ненадейното отпътуване на баща ми и брат ми наведе и двама ни на една и съща мисъл, но аз още не бях получила писмото на Кордиани, когато ви обещах, че ще дойда при вас. Кордиани не искаше среща, а ми съобщаваше направо, че ще ме чака в моята стая. За жалост, нямах време да му кажа, че по известни причини забранявам да идва в стаята ми, а също не можах и да ви съобщя, че ще дойда при вас едва след полунощ, както възнамерявах да направя. Бях сигурна, че ще мога след един час да изпратя нещастника обратно в стаята му. В тази сметка обаче аз се излъгах, тъй като Кордиани беше намислил цял един план, който трябваше да изслушам от началото докрай. Той хленчеше, задето не искам да подкрепя този негов план, с който би трябвало да се съглася, ако го обичам. Планът му се състоеше в това: през Страстната седмица да избягам с него във Ферара, където един негов чичо ще ни приеме и ще успокои баща му. Тогава бихме били щастливи за цял живот. Нощта изтече с моите възражения, неговите отговори и дълги обяснения за отстраняването на пречките. Сърцето ми се свиваше при мисълта за вас, но аз не се упреквах и всъщност не се и случи нищо, което да ме направи недостойна за вниманието ви. Него можете да ми откажете само ако вярвате, че целият мой разказ е някаква басня, но бихте се излъгали и бихте били несправедлив. Ако се бях решила на жертви, каквито само любовта може да даде, то подлецът би останал при мен най-много един час, но по-скоро бих предпочела да умра, отколкото да си послужа с такова ужасно средство. Можех ли да предположа, че вие в същото време сте стоял вън, на вятъра и снега? И вие, и аз бяхме достойни за съжаление, но аз повече от вас. Било ми е писано да изгубя разсъдъка си, понеже идвам на себе си само от време на време и обземащите ме конвулсии се появяват отново всеки миг. Всички мислеха, че съм омагьосана и че дяволът се е вселил в мене. За всичко станало не зная нищо; но ако това е вярно, аз ще съм най-нещастният човек на света.

Бетина замълча и даде воля на сълзите, хлипанията и въздишките си. Нейният разказ ме покърти дълбоко, но все пак ми се струваше невероятен:

Можеше да бъде вярно, за разумния обаче то не беше вероятно.

Но тя продължаваше да плаче и аз не можех повече да се съмнявам в искреността на нейните сълзи. При все това приписах сълзите й само на накърненото й честолюбие, защото, за да променя мнението си, трябваше да бъда убеден, а човек се убеждава не чрез предположения, а като види с очите си. Не можех да повярвам нито в укротяването на Кордиани, нито в търпението на Бетина, нито на уж обикновения разговор, който бе продължил седем часа. Същевременно дори изпитвах известно удоволствие от това, да приемам за истински фалшивите монети, които тя ми подхвърляше.

След като изтри сълзите си, Бетина впи хубавите си очи в моите, търсейки в погледа ми доказателство за своята победа. Но аз я изненадах, като започнах да говоря точно за нещо, което тя лукаво заобикаляше при своята защитна реч. Красноречието използува тайните на природата точно така, както художниците, които искат само да я наподобят. И тъкмо най-хубавото, което те дават, не е истина.

Това младо момиче, което не бе получило изтънчено образование, но по природа бе извънредно умно, не искаше да изпусне възможността да мине за порядъчно и искрено. То знаеше много добре какви предимства би имала от това и разчиташе на тях. Но тук то прекали с лукавството си.

— Ах, скъпа моя Бетина — й казах аз, — вашият разказ наистина ме развълнува дълбоко, но как мога да считам за истински конвулсиите ви и признаците на лудост, които вие при заклинанията на дявола демонстрирахте тъкмо когато трябва, а сега съвсем разумно твърдите, че сама се съмнявате в това?

Тя ме погледна изпитателно и помълча няколко минути. После сведе поглед и започна отново да плаче, като само от време на време възкликваше:

— О, бедната аз! О, нещастната аз!

Положението ставаше все по-непоносимо и аз я попитах какво мога да сторя за нея. Отговори ми тъжно, че щом сърцето ми не ми подсказва нищо, то аз няма никога да узная какво тя очаква от мен.

— Аз вярвах — добави тя, — че вече мога да си възвърна изгубеното право върху сърцето ви, но сега виждам, че вие не искате и да знаете за мен. Вие постоянно ме измъчвате! Считате ли лицемерни мъките, които наистина изпитвам и за които сте виновен само вие! Но аз съм сигурна, че по-късно ще съжалявате и тогава ще бъдете наистина нещастен!

Тя се престори, че иска да си отиде и аз се изплаших да не направи някоя глупост. Затова я повиках обратно и й казах, че има само един-единствен начин да си възвърне любовта ми и той е, през целия месец да няма вече конвулсии, така че да не става нужда да се вика отново красивият отец Манча.

— Всичко, това — ми отговори тя — не зависи от мен, но какво всъщност искате да кажете, като наричате якобинеца монах красив? Мислите, че…?

— О, не, не! Не мисля нищо! За да си помисля нещо, би трябвало да съм ревнив, а аз искам да ви кажа следното: предимството, което вашият дявол дава на заклинанията на красивия монах пред тези на грозния капуцин, води лесно до предположения, които не ви правят чест. Но в края на краищата правете каквото искате.

Тя си отиде и четвърт час по-късно всички се върнаха в къщи. След вечеря слугинята ми спомена, без да я питам, че Бетина си легнала със силна треска, след като накарала да поставят леглото й в кухнята, до това на майка й. Треската можеше да бъде и истинска, но аз дълбоко се съмнявах в това. Бях убеден, че тя никога няма да се реши да оздравее, понеже с това би ми дала неоспоримо доказателство за лъжливата невинност на срещата й е Кордиани. Във всеки случай считах за хитрост дори това, че бе наредила да поставят леглото й до това на майка й.

На другия ден дойде доктор Оливо и я завари с много силна треска. Той каза на абата-доктор, че треската навярно ще се усили и тя ще започне да говори безсмислици, но за това ще бъде виновен дяволът, а не болестта. И наистина, Бетина бълнува през целия ден, но докторът, повярвал на думите на лекаря, не изпрати да повикат якобинеца, колкото и да настояваше майката за това. Трескавото състояние на Бетина продължи да се влошава. На четвъртия ден се появи шарка. Кордиани и двамата Фелтрини, които не бяха боледували от нея, веднага напуснаха къщата. Моето положение бе различно и аз останах.

Бедното момиче така се бе изринало, че на шестия ден вече не се виждаше нито парченце незасегната кожа по тялото й. Очите й бяха съвсем отекли и всички загубиха надежда, че тя ще оживее. Устата й бе така подута, че само няколко капки мед можеха да преминат през гърлото й. Бетина лежеше съвсем неподвижна и само дишането й показваше, че още е жива. Майка й не се отделяше от нея. Всички останаха изумени, когато поисках да преместят масата и книгите ми при леглото й. Бедното дете изглеждаше ужасно. Главата й беше толкова подута, че носът почти не личеше, освен това се опасяваха, че ще загуби зрението си, дори да спасят живота й. Най-неприятна беше миризмата, която се излъчваше от тялото й, но аз и нея понасях твърдо.

На деветия ден дойде общинският свещеник. Той я причести, помаза я със светено масло и каза, че я оставя вече в ръцете на Бога. При тази тъжна сцена аз едва се въздържах да не се изсмея на думите на майка й и доктора. Добрата жена искаше да знае дали дяволът, от когато дъщеря й е обладана, може още да я насили да говори глупости и какво ще стане с него, ако Бетина умре, понеже тя не го смятала за толкова глупав, че да остане в такова отвратително тяло. Преди всичко тя държеше да узнае дали дяволът ще завладее душата на бедната й дъщеря. Докторът, като всезнаещ теолог, отговори на всички тези въпроси, но в отговорите му нямаше и капчица здрав разум, така че смущението на бедната майка стана още по-голямо.

На десетия и единадесетия ден Бетина изглеждаше така зле, че очаквахме всеки момент да я загубим. Болестта беше стигнала своята кулминация. Бедната Бетина излъчваше такава ужасна миризма, че никой не можеше да издържи дълго край нея. Единствен аз не се отделях от леглото й, тъй като страданието й наистина ме правеше неутешим. Човешкото сърце е цяла бездна. Ще повярвате ли, че в това й ужасно състояние Бетина ми вдъхваше цялата нежност, която аз доказах след оздравяването й.

На тринадесетия ден треската стихна и Бетина започна да се измъчва от непоносим сърбеж, който не се успокояваше от никакво друго лекарство, освен от думите, които й повтарях непрестанно: „Бетина! Мислете си, че ще оздравеете, но ако продължите да се чешете, ще станете толкова грозна, че никой вече няма да ви хареса.“

На кой лекар по света е известно по-добро средство за въздържане от чесането при младо момиче, което знае, че е било хубаво, и вижда опасност по собствена вина да стане грозно?

Най-сетне тя отново отвори хубавите си очи. Сложиха я в чисто легло и я пренесоха в стаята й, но тя трябваше да остане в постелята до Великден. От болестта си Бетина ми предаде няколко пъпчици, три от които оставиха неизлечими следи върху лицето ми. Но те ме правеха горд с това, че бяха знак за моята вярна грижа. Едва сега Бетина се увери, че заслужавам напълно нейната нежност. Тя ме обикна вече съвсем искрено. Аз също я обичах много нежно, без обаче да се възползувам да откъсна дори един цвят от букета, който съдбата в съюз с предразсъдъка съхраняваше за брака й. О, само ако знаехме за какъв злощастен брак! Две години по-късно Бетина се омъжи за един обущар на име Пигоцо, най-обикновен подлец, който я направи бедна и нещастна, така че брат й, докторът, скоро бе принуден да си я вземе обратно и сам да се грижи за нея. Петнадесет години по-късно, когато добрият доктор бе избран за викарий на църквата „Сан Джорджо ди Пиано“, той я взе при себе си. Когато преди осемнадесет години го посетих в дома им, Бетина се бе превърнала вече в стара, смъртно болна жена. Тя почина пред очите ми през 1776 г., двадесет и четири часа след моето пристигане. Ще се върна отново на смъртта й по-късно, когато му дойде времето.

По това време майка ми пристигна от Петербург, където императрица Ана Ивановна бе намерила италианската комедия за недостатъчно забавна. Цялата трупа играеше отново в Италия. Майка ми бе пътувала в трупата на комика Карлино Бертинаци, който умря няколко години по-късно през 1783 г. в Париж.

Едва пристигнала в Падуа, тя прати вест на доктор Гоци и той веднага забърза с мен към хотела, където тя бе отседнала. Обядвахме заедно и на сбогуване тя подари на доктора една хубава кожа, а по мен изпрати кожа от рис за Бетина. Шест месеца след това аз отидох във Венеция, за да я видя преди заминаването й за Дрезден. Беше ангажирана до края на живота й в театъра на саксонския курфюрст и крал на Полша, Август III. Взе със себе си и брат, ми Джовани, тогава осемгодишен, който плачеше отчаяно при заминаването. Аз го считах за голям глупак, тъй като в това заминаване наистина нямаше нищо трагично. Той единствен от семейството ни всъщност дължи щастието си изключително на майка ми, макар да не беше неин любимец.

Прекарах още една година в Падуа, за да следвам право. На шестнадесет години станах доктор, като моята теза по гражданско право бе „завещанията“, а в каноническото право — „могат ли евреите да строят нови синагоги“? Моето желание беше да изучавам и прилагам изкуството на лечител, тъй като имах голямо влечение към него. Но никой не искаше да чуе за това — от мен се изискваше да се посветя на изучаването на законите, към които всъщност чувствувах непреодолимо отвращение. Твърдяха, че ще бъда добре само като адвокат и което беше още по-лошо, духовен адвокат. Ако бяха наистина разумни, трябваше да ме оставят да следвам влечението си и като лекар аз щях да се отдам на професия, където с шарлатания можеше да се постигне много повече, отколкото в адвокатството. Не станах нито лекар, нито адвокат — другояче не би и могло да бъде! Разбира се, това е и причината, загдето по-късно никога не давах да се издума за адвокат, когато имах да защитавам мои права пред съда, и не виках лекар, когато бях болен. В повечето случаи адвокатите опропастяват доверителите си и помагат на много малко от тях, а от лекарска намеса умират много повече хора, отколкото оздравяват с тяхна помощ. Това, струва ми се, доказва, че светът щеше да е много по-щастлив, ако не съществуваха и едните, и другите.

Когато посещавах университета Бо, за да слушам лекции, излизах от дома сам. Това бе ново изживяване за мен, тъй като никога не бях се чувствувал напълно свободен. Сдобил се със свобода, от която исках веднага да се възползувам напълно, скоро направих най-лошите възможни запознанства с най-известните студенти. Защото най-известни бяха естествено тъкмо най-лошите субекти: развратници, комарджии, блудници, пияници, прахосници, прелъстители на честни момичета, побойници, лъжци — с една дума, хора, които не притежават никаква добродетел. От връзките си с тези хора аз опознавах света направо от голямата книга на опита.

Теорията за морала и ползата от него може да се сравни с предимството, което дава преглеждането на съдържанието на дадена книга, преди да започнем да я четем; запознавайки се със съдържанието, ние добиваме само обща представа за материала, който ще направим в нея. Такова тълкуване на морала ни предлагат проповедите, ученията и разказите на нашите възпитатели. Ние слушаме много внимателно всичко, но веднага щом ни се удаде възможност да приложим дадените съвети, решаваме да проверим само дали наистина ще стане така, както са ни предричали. Оставяме се лекомислено на тази си прищявка, а след това трябва да я изкупуваме със съжаление. И съвсем не е достатъчно утешението, че в такива момента се усещаме по-мъдри и в правото си да поучаваме другите. Но пък и те, поучените от нас, не постъпват нито по-добре, нито по-зле от нас самите. По този начин светът остава да тъпче на едно място, дори започва да става по-лош.

Когато доктор Гоци ми разреши да излизам сам, започнах да откривам много истини, които дотогава не само не познавах, но дори не подозирах. Едва появил се между студентите и веднага най-разпуснатите от тях ме заобиколиха, за да разберат що за човек съм. И щом откриха, че съм съвсем новак, те се заеха да ме възпитават, като ме влачеха със себе си навсякъде. Най-напред ме поканиха да играя комар и след като ми взеха малкото пари, които имах, заставиха ме да продължа на честна дума и ме научиха на различни трикове, с които да мога да им се разплатя. Така веднага узнах що значи грижа! Но тези горчиви поуки имаха и своята добра страна. Чрез тях аз всъщност научих да се пазя от безсрамни лицемери и да не се поддавам по никакъв начин на уловките на ласкатели. Научих се и как да постъпвам със скандалджиите, чието общество трябва да се отбягва на всяка цена, ако човек не иска да виси постоянно над бездната. Не попаднах и в мрежата на професионалните блудници, понеже не видях нито една, така хубава като Бетина. За съжаление, не умеех да се пазя добре от славолюбието, резултат на презиращата всякакви опасности в живота смелост.

По онова време студентите в Падуа се ползуваха от особени права. Това бяха всъщност по-дребни или по-едри злоупотреби, станали с течение на годините законни. Същото важеше и за всички особени права в обществото, които не трябваше да се смесват с разумните привилегии. Факт е, че за да запазят особените си права, студентите понякога извършваха престъпления. Виновниците не се наказваха със строгостта на закона, тъй като държавата не желаеше да намали притока на студенти от цяла Европа в прочутия университет. Венецианското правителство следваше принципа да назначава прочути професори с големи заплати и да предоставя на студентите, които пълнеха аудиториите, най-голяма свобода. Студентите се подчиняваха само на един човек, тъй наречения Sindaco. Това бе чужденец-благородник, който водеше списъка на студентите и отговаряше за поведението им пред властта. Той беше длъжен да ги предава на правосъдието, когато нарушат законите, и студентите се подчиняваха безпрекословно на неговото решение, защото той ги защищаваше безпогрешно, стига да имат дори най-малкото право на своя страна.

Студентите например не позволяваха на митническите чиновници да претърсват куфарите им, а полицаите никога не биха се осмелили да арестуват някого от тях. Те носеха забранени оръжия, подлъгваха безнаказано всички момичета, които не можеха да бъдат предпазени, смущаваха често нощната тишина с ужасен шум — накъсо, това бе една необуздана младеж, която не мислеше за нищо друго, освен да се отдава на капризите си и да беснее и лудува, без да се съобразява с околните. Случи се, че един полицай влезе в кафене, където седяха двама студенти. Единият от тях му каза да напусне кафенето, полицаят отказа, и студентът стреля в него, но не го улучи. Полицаят стреля също, но се прицели по-добре, нарани нападателя си и побягна. Студентите се събраха веднага в Бо, образуваха банди и се втурнаха из целия град да убиват полицаи, за да отмъстят по този начин за нанесената им обида. При едно от сблъскванията двама студенти бяха убити. Сега вече всички младежки се обединиха in corpore и се заклеха, че няма да сложат оръжие, докато не изхвърлят и последния полицай от Падуа. Правителството се намеси и Sindaco предложи услугите си да накара студентите да сложат оръжие, ако бъдат удовлетворени, тъй като полицаите нямали право. Полицаят, който рани студента в кафенето, бе обесен и с това мирът бе въдворен.

През осемте дни, докато траеха тези безредици, аз се оставих потокът да ме отнесе, въпреки упреците и съветите на доктора. Тъй като студентите караулеха на групи из града, аз горях от желание да се покажа не по-малко смел от другите. Въоръжен с пистолет и пушка, обикалях с другарите си из улиците, за да търсим врага. И спомням си и до днес, бях много ядосан, че моята група не срещна нито един полицай. Когато „войната“ свърши, докторът ми се смя, но Бетина се възхищаваше от моята храброст.

Този нов начин на живот естествено струваше пари, и за да не се покажа по-беден от приятелите си, увлякох се в разходи, които не бях в състояние да покрия. Продавах или залагах всичко, каквото имах, и правех дългове, които не можех да върна. Това бяха първите ми грижи, а грижи от този род са най-големите, които може да има един младеж. Понеже не знаех какво да правя, писах на баба си за помощ, но вместо да ми изпрати пари, тя самата пристигна на 1 октомври 1739 г. в Падуа и ме взе със себе си обратно във Венеция, след като благодари сърдечно на доктора и Бетина за грижите, които бяха положили за мен.

На сбогуване докторът, разплакан, ми подари най-скъпото нещо, което имаше: една икона на не знам вече кой светия. Аз може би и днес щях да я притежавам, ако не беше вложена в златна рамка. Тя извърши по-късно действително чудо, като ме спаси в един опасен момент от беда.

Оттогава всеки път, когато идвах в Падуа, за да довърша юридическото си образование, нощувах у добрия доктор. Но винаги изпитвах дълбока мъка, като виждах до Бетина простака, който се беше оженил за нея и който изобщо не я заслужаваше. Ядосвах се, задето нежното чувство, което изпитвах към нея, ме бе накарало да оставя на такъв долен тип едно разкошно цвете, което сам можех да откъсна.

Глава четвърта

Венецианският епископ ме ръкополага. Моите познанства; Сенаторът Малипиеро; Тереза Имер, племенницата на свещеника; Синьора Орио; Нанета и Мартина; Каваками. Аз ставам проповедник. Приключенията ми с Лучия от Пазеано. Свиждане на третия етаж.

„Той идва от Падуа, където е следвал“ — така бях представян навсякъде и това предизвикваше мълчаливото наблюдение на моите другари до съсловие и възраст, комплиментите на всички глави на семейства и милувките на старите дами. Между тях имаше в същност и не малко по-млади жени, но в този случай минаваха за възрастни, за да могат да ме целуват без стеснение. Свещеникът от Сан Самуеле, Тозело, ме зачисли към църквата си и ме представи на венецианския епископ, монсиньор Кореро, който ми изряза тонзура и четири месеца по-късно, като особена личност, ме ръкоположи в нисш чин. Задоволството на баба ми беше огромно. След това ми потърсиха добри учители, при които да продължа образованието си. Господин Бафо избра абата Скиаво, който да ме научи да пиша на правилен италиански език, особено обичания от мен език на поезията. Имах на разположение чудесно жилище, заедно с моя брат Франческо, който изучаваше театрална архитектура. Сестра ми и най-малкият ми брат живееха при баба ми в нейната къща, в която тя искаше да умре, понеже и мъжът й бил умрял там. Обитаваната от мен къща бе същата, в която умря баща ми и която майка ми още държеше под наем; тя беше голяма и много добре подредена.

Абатът Гримани виждах рядко, въпреки че той бе определен за мой покровител; напротив, завързах тесни връзки с господин Де Малипиеро, комуто свещеникът Тозело ме бе представил. Той беше сенатор, около седемдесетгодишен, който не искаше вече да се занимава с държавни работи, а си живееше щастливо в своя дворец, хранеше се добре и всяка вечер приемаше отбрано общество от дами, които явно добре бяха използували най-хубавите си години, и от остроумни господа, които бяха в течение на всичко, дето ставаше в града. Г-н Де Малипиеро беше богат и нежен, но имаше нещастието да страда три или четири пъти в годината от атаки на подагра, които нападаха ту един, ту друг негов орган, така че бяха осакатили почти цялото му тяло. Само главата, белият дроб и стомахът бяха пощадени от тях. Беше красив и показваше изтънчен вкус към добрите ястия; притежаваше тънък хумор, завидни светски познания, красноречието на венецианец и непогрешимата житейска мъдрост на сенатор. Вече се бе оттеглил от обществения живот, след като в продължение на четиридесет години е участвувал в ръководенето на държавните работи. Престанал бе да ухажва и прекрасния пол, след като е имал двадесет любовници и след като е трябвало да се примири, че повече не може да се харесва на никоя. Макар че беше почти напълно осакатен, това не се забелязваше, когато седеше, говореше или се хранеше. Хранеше се само веднъж дневно и винаги сам, защото нямаше вече нито един зъб и ядеше много бавно, не искаше да бърза само от учтивост към своите сътрапезници, а в същото време би му било неприятно и да ги застави да го чакат. Това чувство го лишаваше от удоволствието да събере на масата си приятни гости, което за отличния му готвач бе особено неприятно.

Когато свещеникът ми направи честта да ме представи на Негово превъзходителство, успях да оборя причината, която го караше да се храни сам, като го убедих, че трябва да кани само хора, които имат апетит за двама.

— Но къде да ги намеря? — попита той.

— Наистина, работата е деликатна — продължих аз, — но Ваше превъзходителство трябва просто да потърси всред гостите си. След като намерите между тях търсените, е необходимо само да ги задържите, без да се усетят, защото никой добре възпитан човек няма да е доволен да се разчуе, че има честта да се храни с Ваше превъзходителство само затова, че яде за двама.

Сенаторът оцени значението на изтъкнатите от мен доводи и каза на свещеника, че би искал на следващия ден да се храни с мен и като се убеди, че на практика съм още по-силен, отколкото на теория, той ме направи свой постоянен сътрапезник.

След като се беше отказал от всичко, но не и от собствената си природа, той се поддаде, въпреки възрастта и подаграта си, на едно любовно увлечение: влюби се в едно младо момиче, Тереза Импер, дъщеря на един актьор, която живееше в съседство с неговия дворец, така че той можеше да вижда от спалнята си нейните прозорци. Девойката бе седемнадесетгодишна, красива, своенравна и кокетна. Учеше пеене с намерение да се подготви за сцената и показвайки се постоянно на прозореца, беше подлудила стареца, но проявяваше жестокост към него. Разбира се, Тереза идваше всеки ден при него, но винаги съпроводена от майка си, една стара актриса, която беше напуснала театъра, за да спаси душата си, но си беше начертала същевременно „набожния“ план да съчетае изискванията на небето със земните дела. Тя водеше всеки ден дъщеря си на литургия и изискваше да се изповядва всяка седмица, но не пропускаше всеки следобед да я довежда при влюбения стар господин. Бях свидетел на ужасната ярост, която го обзе, когато веднъж девойката му отказа целувка под предлог, че сутринта се е причестила и не може да се реши да обиди Бога, който може би е в тялото й.

Каква гледка беше за мен, петнадесетгодишното момче, единственото, когото старият господин допускаше като мълчалив свидетел на тези еротични сцени! Бедната майка похвали отказа на младото момиче и се осмели дори да смъмри стареца, който не смееше да възрази нищо срещу нейните твърди християнски или съвсем нехристиянски доводи, макар че с мъка се противопоставяше на изкушението да захвърли първия попаднал му предмет върху главата й. Достигнал до това състояние на безпомощност, гневът взе надмощие над страстта и щом жените си отидоха, той облекчи сърцето си, като се отдаде с мен на философски съждения.

Мисълта за момичето обаче не го напускаше и тъй като не знаех как да го утеша, предложих му да се ожени. За мое най-голямо учудване той ми отговори, че тя не искала да се омъжи за него, защото се бояла от омразата на роднините му.

— Тогава предложете й някаква голяма сума или доживотна рента.

— Казва, че дори и за корона не би извършила смъртен грях.

— Трябва да я вземете насила или да я прогоните от дома си, да я махнете далеч от себе си.

— Не мога: за първото ми липова телесна сила, а за второто — морална смелост.

— Убийте я!

— Дотам и ще стигна, ако не умра преди това.

— Ваше превъзходителство е наистина за оплакване!

— Посещаваш ли я понякога?

— Не, защото бих могъл да се влюбя в нея, а това би ме направило нещастен.

— Имаш право.

След като преживях такива сцени и бях удостоен с подобни разговори, аз станах любимец на стария господин. Той ми позволи да присъствувам на вечерните му приеми, на които, както вече споменах, идваха по-възрастни дами и остроумни господа. Каза ми, че в такъв кръг бих придобил много по-голяма мъдрост, отколкото от философията на Гасенди[1], която по-рано изучавах по негов съвет, вместо Аристотеловата, която той намираше смешна. Даде ми наставления, които, както казваше, трябвало да запомня добре, когато трябва да отговарям на конкретни въпроси и преди всичко да не изказвам мнението си за нищо, тъй като на моята възраст човек не бива да има още собствено мнение.

Верен на поученията и послушен на заповедите му, аз за няколко дни само успях да спечели уважението му и да бъда третиран от дамите, които идваха у него, като вътрешен човек. Като незначителен млад абат, аз трябваше да ги придружавам при посещенията им в манастирите при настанени там като пансионерки техни дъщери и сестриници. Добил бях правото без предизвестие да ходя у тях по всяко време на деня и ме коряха, ако понякога не ги посещавах. Когато влизах в стаите на младите момичета, те в първия момент се разбягваха, но щом видеха, че съм аз, се връщаха отново. Това доверие намирах направо за прелестно.

Преди ядене господин Де Малипиеро често си правеше удоволствието да ме разпитва какво приятно или интересно съм намирал у дамите от неговия кръг, но преди още да съм му отговорил, ме предупреди, че те всички били самата добродетел и ще направя лошо впечатление, ако кажа някога нещо, което не подхожда на положението, което те заемат в обществото. С такива намеци той ми даваше мъдрата поука за мълчанието.

У този сенатор се запознах със синьора Мандзони, съпруга на нотариус, за която ще говоря по-нататък. Тази достойна дама ми вдъхна най-голяма симпатия и ми даде много разумни наставления и съвети. Ако аз се бях вслушал в тях и ги следвах, животът ми нямаше да премине толкова бурно, но от друга страна, не би си струвало и труда да го описвам.

Многото интересни запознанства с дами от така нареченото висше общество разбудиха у мен желанието да добия привлекателна външност. Това обаче не се харесваше на моя свещеник, а и добрата ми баба в това отношение споделяше мнението му. Един ден той ме дръпна настрана и деликатно ми намекна, че в призванието, което съм си избрал, трябвало да мисля повече как да се харесвам на Бога със сърцето си, а не на света — с лицето си. Той ме укори за грижливо направената ми прическа и твърде нежния аромат на употребяваната от мен пудра. Каза ми, че дяволът ме е хванал за косите и че ще бъда анатемосан, ако продължавам да се държа така, и накрая ми цитира следната сентенция от един вселенски събор: „Свещеник, който се грижи за косата си, да бъде проклет“. В отговор аз му цитирах стотици примери за миришещи на мускус абати, които не са анатемосани, а оставени на мира, въпреки че са употребявали четворно повече пудра от мен. Освен това те употребяваха амброва помада, от която на дамите направо прилошаваше, докато моята жасминова помада предизвикваше комплименти във всички среди, където се появявах. Приключих с думите:

— Съжалявам, но не мога да ви послушам. Ако исках да живея в мръсотия, щях да стана капуцин, а не абат.

Без съмнение моят отговор го разсърди. Три или четири дни наред след това той придумва баба ми да го пусне в стаята ми сутринта, докато спя. Отмъстителният и фанатичен свещеник се бе промъкнал тихо до леглото ми и безмилостно отрязал с остри ножици красивите ми кичури коса отпред, от едното ухо до другото. Моят брат Франческо, който спеше в съседната стая, видял всичко, но не ме бе събудил, дори бе се зарадвал, защото самият той носеше перука и завиждаше за моята хубава, гъста коса. Между другото през целия си живот той остана завистник, макар че — обяснимо за мен — завистта му не изключваше приятелството. Неговият урок, както и всички мои, сигурно по-късно е изчезнал с настъпването на старостта.

След това геройство свещеникът се отдалечил със съвсем невинен израз на лицето. Когато малко след това се събудих и проумях целия ужас на извършеното насилие, аз бях извън себе си от гняв и негодувание.

Ах, какви планове за отмъщение кроях в сърцето си, докато видях в огледалото как ме бе докарал този мръсен свещеник! На шума, който вдигнах се притече баба ми и докато брат ми се смееше, добрата старица ми се кълнеше, че ако само е знаела намеренията на този човек, никога не би го пуснала в стаята. Най-сетне тя успя да ме поуспокои, като се съгласи с мен, че свещеникът е преминал границите на позволеното.

Решен да си отмъстя, аз обмислях, докато се обличах, десетки тъмни планове. Струваше ми се, че имам право да си отмъстя с кръв и никой закон не би ме наказал за това. И понеже театрите бяха вече отворени, за да не ме познаят, излязох с маска и отидох при адвоката Карара, с когото се бях видял в къщата на сенатора. Попитах го дали мога да дам свещеника под съд, и той ми каза, че цяло едно семейство е било осъдено само задето отрязало мустаците на някакъв славонец, а това е все пак по-малко, отколкото цялата коса. Ако искам да заведа дело срещу свещеника, което положително ще спечеля, трябва само да реша. Съгласих се и го помолих да съобщи вечерта, а господин Де Малипиеро причината, поради която няма да отида — естествено, не желаех да се покажа никъде, преди косите ми да израснат отново.

Върнах се в къщи, за да обядвам с моя враг, обяд, тъй оскъден в сравнение с богатите ястия у сенатора! Лишаването ми от изтънчените ястия, на които Негово превъзходителство ме бе приучил, бе също едно от най-неприятните последици, които отмъщението на свещеника — при това мой кръстник — имаше за мене. От яд плаках горчиво и ставах все по-гневен, чувствувайки при това, че в нанесената ми обида имаше всъщност нещо комично, което ме правеше смешен, а това ме принизяваше в собствените ми очи повече от извършено престъпление.

Легнах си рано и здравият десетчасов сън ме ободри. Не бях вече толкова разярен, но все още твърдо решен да дам свещеника под съд.

Тъкмо се обличах, за да отида при моя адвокат и подам жалбата, когато видях да влиза един сръчен бръснар, с когото се бях запознал у госпожа Контарини. Той ми каза, че господин Де Малипиеро го изпраща да ме вчеше така, че да мога да изляза, тъй като искал още същия ден да ме види отново на масата си. След като огледа нещастната ми глава, той започна да се смее, но помоли да започне работа, като обеща да ме нагласи така, че да изглеждам още по-елегантен от преди и спокойно да мога да изляза. След като вчеса косите ми en vergette[2] аз реших, че изглеждам достатъчно добре, за да се считам отмъстен.

И понеже не мислех вече за обидата, отидох при адвоката и му казах да не завежда дело, след което побързах към дома на господин Де Малипиеро. Там случайно заварих свещеника, комуто, въпреки подобреното си настроение хвърлих порядъчно враждебен поглед. Не стана и дума за случилото се. Сенаторът ни наблюдаваше известно време мълчаливо и свещеникът най-сетне се сети да си отиде. Без съмнение, той трябваше да съжали за постъпката си, тъй като сега действително заслужавах анатема за моята нова извънредно гиздава прическа.

Когато неприятният ми кръстник си отиде, аз не млъкнах. Обясних на господин Де Малипиеро, че ще си потърся друга църква, понеже не искам вече да имам нищо общо с такава невъздържана и склонна към подобни прояви особа. Мъдрият стар човек се съгласи, че имам право и с това спечели готовността ми да направя всичко, каквото би пожелал. Вечерта обществото, което вече бе научило за случилото се, ме обсипа с комплименти. Уверяваха ме, че изглеждам очарователно красив. Бях като в опиянение и моето добро настроение продължи и през следващите четиринадесет дни, през които господин Де Малипиеро дори не намекна за това, че трябва да се върна отново в моята църква. Само баба ми ме молеше и повтаряше непрестанно, че трябва да се върна там. Но това излезе само затишие пред буря, тъй като в момент, когато бях най-безгрижен, господин Де Малипиеро ме изненада, като ми заяви, че се явява удобен случай да се върна отново към моята църква и същевременно да бъда подобаващо възмезден от свещеника.

— Като председател на братството на светото тайнство — ми каза сенаторът — аз имам правото да избера проповедник, който да държи празничната проповед в четвъртата неделя на този месец, която тази година съвпада с втория ден на Коледа. Ще предложа теб и съм сигурен, че той няма да ми откаже. Какво ще кажеш за този триумф? Не ти ли се струва чудесен?

Бях ужасно изненадан от това предложение, понеже никога не бе ми идвало наум да проповядвам, а и не се считах способен да съчиня и произнеса някаква проповед. В първия момент помислих, че се шегува, но когато потвърди, че говори съвсем сериозно, достатъчен ми беше само един миг, за да се убедя сам и добия самочувствие, че съм предопределен да стана най-прочутият проповедник на века, стига само да съумея да надебелея, тъй като бях много слаб и никак не отговарях на това изискване. Не се съмнявах, че моят глас и жестикулациите ми съответствуват на всички изисквания, а що се отнася до проповедта, вече се чувствувах напълно годен да сътворя едно майсторско съчинение.

Отговорих на господин Де Малипиеро, че приемам с удоволствие предложението. Изгарях от нетърпение да се върна веднага в къщи и се заловя за работа. Макар и да не бях теолог, все пак владеех добре материята и можех да кажа много чудни и нови неща.

Когато на другия ден се видях отново с благородника, той ми съобщи, че свещеникът бил възхитен от избора му, а още повече от моята готовност да приема предложението, но настоява, щом напиша моята проповед, да му я дам, тъй като се отнася за най-висшите въпроси от теологията и той може да ми позволи да се кача на амвона само ако е сигурен, че няма да произнеса някаква ерес. Съгласих се с това и в следващата седмица съчиних моята проповед и я преписах на чисто. Тази проповед пазя и до днес и мога да заявя, че все още я намирам отлична, въпреки че бе само юношеска работа.

Радостта на баба ми бе неописуема: тя плачеше от щастие, че ще види своя внук като проповедник. Помоли ме да й прочета проповедта и я изслуша, бавно прехвърляйки броеницата си[3]. Намери я много хубава и обратно, господин Де Малипиеро, който при слушането не бе прехвърлил броеницата си, ми заяви, че проповедта няма да хареса на свещеника. Бях взел темата си от Хораций:

И защото очакваното благоволение не отговаряше на заслугите й, тя плачеше.

Изпитвах мъка заради злобата и неблагодарността на човешкия род, с които той осуетява намерението на божествената мъдрост да го освободи от грехове. На свещеника явно щеше да е по-приятно, ако бях заел текст не от езичник, но общо взето, той се радваше, че моята проповед е изпъстрена с латински цитати.

Отидох при свещеника, за да му прочета работата си, но тъй като не го намерих в къщи, а исках да го дочакам, останах на приказка с неговата Анджела. Веднага се влюбих в нея. Тя работеше на гергеф и когато седнах до нея, ми каза, че би искала да ме опознае, но нямало да й бъде приятно да й разказвам историята за кичура коса, който нейният уважаем вуйчо ми бил отрязал.

Любовта към Анджела има за мен съдбоносни последици, защото тя стана причина за две други любовни връзки, които доведоха до много и много други и най-сетне ме принудиха да се откажа от духовния си сан. Ще разказвам обаче бавно, за да не изпреваря хода на събитията.

Когато свещеникът се върна в къщи, намери ме в компанията на своята племенница, моя връстница, и това изглежда, не му бе неприятно. Предадох му моята проповед, прочете я и каза, че била едно чудесно академично упражнение, но съвсем неподходящо за амвона.

— Аз ще ви дам — каза той — една съчинена от мен проповед, която никой не е чувал. Вие ще я научите наизуст и аз ви обещавам да кажа, че е съчинена от вас.

— Благодаря, предостойни отче, но аз искам да прочета или мое собствено произведение, или никакво.

— Но не можете да произнесете тази проповед в моята църква.

— По този въпрос ще трябва да говорите с господин Де Малипиеро. Междувременно аз ще дам моята творба на цензор, а след това и на Негова милост кардинала; и ако и той я отхвърли, ще я дам да я отпечатат.

— Елате с мен, млади момко! Ще видите, че кардиналът ще одобри моето мнение.

Вечерта, у господин Де Малипиеро разказах пред събралите се гости спора си със свещеника. Помолиха ме да прочета проповедта си и получих всеобщо одобрение. Похвалиха скромността ми, че не съм цитирал църковните отци, тъй като на моята възраст не бих могъл още да ги познавам достатъчно добре. Особено жените намираха чудесно това, че в проповедта ми не се среща никакъв друг латински цитат, освен този от Хораций, който през живота си е бил голям развратник, но често е правел много уместни забележки. Една от племенниците на кардинала, която случайно присъствуваше тази вечер, ми обеща да говори с чичо си, към когото мислех да се обърна. Господин Де Малипиеро ме посъветва, преди да предприема нещо, да говоря първо с него. Послушах го.

Когато на следния ден отидох при него, той повика свещеника и той дойде незабавно. Тъй като знаеше за какво се отнася, свещеникът се потопи в дълъг словоизлив. Щом обаче свърши със своите възражения, аз заявих твърдо:

— Има само две възможности: или кардиналът ще одобри моята проповед, която ще му прочета от начало до край, или няма да я одобри. В първия случай аз ще я прочета в църквата, без да носите каквато и да било отговорност, а във втория ще се подчиня.

Засегнат от моята непоколебимост, свещеникът каза:

— Няма да ходите при него. Аз одобрявам проповедта, но ви моля само да промените цитата, тъй като Хораций беше грешник.

— А защо вие цитирате Сенека, Тертулиан, Ориген, Боеций? Те всички са били еретици, следователно би трябвало да ги считате много по-достойни за презрение, отколкото Хораций, който не е могъл да бъде християнин.

Но понеже забелязах, че ще направя удоволствие на господин Де Малипиеро, най-после аз се съгласих да заменя цитата с един друг, който свещеникът ми даде, макар че той не подхождаше на съдържанието. За да имам предлог да видя отново племенницата му, аз му дадох моята проповед, като му казах, че ще си я взема обратно на следния ден. От суетност изпратих на доктор Гоци препис от нея, но честният човек ме накара да се разсмея от сърце, като ми я върна, и ми съобщи по приносителя, че трябва да съм полудял и ако ми позволят да държа тази проповед от амвона, ще изложа и себе си, и своя учител.

Неговата присъда не ме засегна и на определения ден държах празничното си слово в църквата на светото тайнство пред съвсем отбрани служители. Получих всеобщо одобрение. Всеки ми предричаше, че съм предопределен да стана най-добрият проповедник на века, защото на петнадесет години никой досега не бе успял да съчини такова изявено творение.

След като изпразни торбичката, в която всеки пусна дар за свещеника, клисарят преброи над петдесет цехини и няколко любовни писма, което силно подразни благочестивите. Едно анонимно писъмце, чиято авторка мислех, че съм познал, ме подтикваше към погрешна стъпка, която ще отмина с мълчание. В паричната нужда, в която се намирах, тази богата жена ме накара да помисля сериозно да стана проповедник и аз съобщих решението си на свещеника, като го помолих да ми помогне. Така той ми позволи да го посещавам всеки ден и аз се възползувах от това да разговарям с Анджела, в която се влюбвах с всеки изминат ден все повече. Но Анджела беше разумна: беше й приятно, че я обичам, но настояваше да се откажа от духовния сан и да се оженя за нея. Аз обаче, въпреки влечението ми към нея, не можех да се реша на това и продължих посещенията си с надеждата да променя мнението й.

Един ден свещеникът, комуто моята първа проповед все пак му бе харесала, ме натовари да напиша втора за деня на Свети Йосиф и да я произнеса на 19 март 1714 г. Написах проповедта и добрият свещеник говореше с въодушевление за нея. Било ми писано обаче да проповядвам само веднъж в живота си. Защото по това време се случи една отвратителна история, която за жалост е твърде истинска и която оскърбително намирам и за смешна.

Млад и самонадеян, какъвто си бях, аз реших, че няма да ми бъде трудно да науча проповедта наизуст.

Бях авторът, мислите течаха в главата ми и ми се струваше просто невероятно да ги забравя. И ако все пак се случеше да не си спомня точно това или онова изречение, можех веднага да го заменя с друго, равностойно нему, така, както някога ми се случваше да не намеря най-подходящата дума, когато се налагаше да кажа нещо в добро общество, така и сега смятах за невъзможно да ми се случи да замълча пред слушатели, от които не познавам никой способен да ме смути или прекъсне внезапно хода на мислите ми. Постъпих по възприетия от мен начин, като всяка сутрин и вечер прочитах отново проповедта си, за да я запомня добре, начин, който никога дотогава не ме бе подвеждал.

Така дойде 19 март, денят, когато към четири часа следобед трябваше да се кача на амвона. В настроението, в което се намирах, не можах, за жалост, да се откажа от удоволствието да обядвам у граф Монте Реале. Той живееше в моята къща и беше поканил на обяд Патриция Бароци, който веднага след Великден щеше да омъжи дъщеря си. Все още стоях с цялото отбрано общество на масата, когато дойде църковният прислужник и ми каза, че ме чакат в църквата. С пълен стомах и разгорещена глава аз се сбогувах, изтичах до църквата и самонадеяно се качих на амвона.

Произнесох въведението много добре, после направих почивка, но едва изрекъл първите изречения от темата и вече не знаех как да продължа и какво да кажа. Напразно се мъчех да събера мислите си. Това, което съвсем ме обърка, бе едно замайващо мърморене между неспокойните слушатели, всеки от които бе забелязал моето смущение. Видях някои да напускат църквата, стори ми се, че чувам присмехулен смях, от което се забърках съвсем и напълно изгубих надежда да се измъкна с достойнство от създалото се неприятно положение.

Невъзможно ми е и сега да си дам сметка дали се престорих на припаднал, или наистина припаднах. Знам само, че се строполих върху амвона и ударих силно главата си в стената. В този миг бих предпочел да умра.

Двама църковни служители се притичаха и ме отнесоха в църковната канцелария. Без да кажа и дума, аз взех наметалото и шапката си, отидох в къщи и се затворих в стаята си. После облякох едно късо палто, каквото носят свещениците по полето, сложих вещите си в едно куфарче и отидох при баба да я помоля за пари. Така заминах за Падуа, за да положа третия си изпит. Към полунощ пристигнах и отидох да спя при добрия доктор Гоци, но не се изкуших да му разкажа за нещастното си приключение.

В Падуа прекарах времето, необходимо ми да се подготвя за доктората си през следващата година, и след Великден се върнах обратно във Венеция, където вече бяха забравили позора ми. Не ставаше и дума да държа проповеди или, ако правеха опити да ме придумат, бях достатъчно твърд да удържа решението си да изоставя окончателно това занятие.

В деня преди Възнесение Господне Мандзони ме представи на една млада куртизанка, която по това време предизвикваше удивлението на цяла Венеция. Наричаха я с прякора Каваками, понеже баща й бил кърпач. Това име явно я унижаваше и тя настояваше да я назовават с фамилното й име Преати, но напразно: приятелите й се задоволяваха с малкото й име Джулиета. Тази млада личност бе станала прочута благодарение на един благородник от Парма, маркиз Санвитали, който й бе заплатил сто хиляди дуката за проявената от нея благосклонност. В цяла Венеция се говореше навсякъде само за красотата на тази млада дама и посещението в дома й се считаше за връх на светската изисканост. Считаше се за щастие дори разговорът с нея и особено влизането в тесния кръг от нейни приятели. Понеже по-нататък ще говоря още много за нея, мисля, че на читателя ще е приятно да научи още повече от сега.

Един ден Джулиета, едва четиринадесетгодишна, била изпратена от баща си при един венециански благородник, Марко Муацо, да му занесе закърпената от него дреха.

Въпреки парцаливия й вид благородникът забелязал красотата й и отишъл, придружен от един известен адвокат на ме Бастиано Учели при баща й, за да я види по-отблизо. Бастиано останал изумен повече от романтичния и пъргав ум на Джулиета, отколкото от нейната красота и прелестно тяло. Той й наел отделно жилище, намерил й учител по музика и я направил своя любовница. По време на годишния панаир Бастиано я водел по всички обществени места, където тя привличала всеобщо внимание и възхищение. Джулиета напреднала в пеенето толкова бързо, че и след шест месеца е била достатъчно школувана да сключи договор с един театрален директор, който я отвел във Виена. Там играла ролята на кастрат в една опера на Метастазио[4].

Адвокатът междувременно решил да я изостави и да я преотстъпи на един богат евреин, който също така скоро се отказал от нея, след като й подарил няколко разкошни диаманти.

Джулиета се появила на виенската сцена и хубостта й спечелила такива аплодисменти, каквито нейният посредствен талант никога не би могъл да й донесе. Но тъй като тълпата обожатели, която искала да се принесе в жертва на своя кумир, се увеличавала с всяка седмица и това направило приключенията й премного очебийни, благородната Мария Тереза не счела, че трябва да търпи този нов култ в собствената си столица и дала на хубавата актриса да разбере, че трябва незабавно да напусне Виена.

Граф Спада я обсебил и довел отново във Венеция, откъдето тя се преместила в Парма, за да пее в тамошната опера. Тук тя запалила маркиз Санвитали, но една вечер жена му я заварила в своята ложа и при някаква неуместна забележка й залепила една здрава плесница. Така Джулиета се отказала от сцената. Върнала се отново във Венеция, където, вследствие изгонването й от Виена, не могла да намери щастие. По това време изгонването бе станало любим похват за злепоставяне на актриси и подобни дами. Когато искаха да унижат някоя певица или танцьорка, просто казваха за нея, че не е била достатъчно ценена, щом са я изгонили от Виена.

Стефано Кверини ди Папоце стана неин официален любовник, но в началото на 1740 г. маркиз Санвитали отново се яви на арената и прогони всички. Та и как може да се устои на този маркиз! Той започна с това, че подари на хубавицата сто хиляди дуката, и за да не смятат това за слабост и безумно разсипничество, каза, че сумата едва ли би стигнала, за да обезщети Джулиета за плесницата, получена от жена му. Впрочем, обидената никога не призна тази плесница, тъй като разбираше чудесно, че такова признание би я унижило. Тя предпочете да отдаде подаръка само на великодушието на своя любовник. И имаше право: една призната плесница би била петно за нейните прелести, така че тя реши, че има повече сметка да ги цени по тяхната интимна стойност.

И така, в 1741 господин Мандзони ме представи на тази нова Фрина като млад абат, започнал да си създава име. Намерихме я обиколена от седем-осем поклонници, заети да я ухажват. Лежеше в небрежна поза върху една кушетка до Кверини. Нейният вид ме изненада. Тя ме изгледа от главата до петите, като че бяха ме изложили за продан, и с тон на господарка ми каза, че й е приятно да се запознае с мене. След това ме покани да седна. Сега дойде моят ред да я наблюдавам внимателно и много добре, тъй като малкият салон бе осветен от не по-малко от двадесет свещи.

Джулиета бе вече на осемнадесет години. Кожата й бе ослепително бяла, но розовината на страните й, пурпурната червенина на устните й, черните, тънки и красиво извити вежди ми изглеждаха по-скоро изкуствени, отколкото естествени. Зъбите й бяха като два реда перли и толкова красиви, че човек забравяше устата, която бе като че ли прекалено голяма. Изглеждаше, че се усмихва постоянно и това бе може би естествено, а може би и навик. Покритите й с лек воал гърди като че канеха боговете на любовта, но аз издържах на тяхната прелест. Гривните и пръстените, с които бяха обсипани ръцете й, не ми попречиха да установя, че ръката й бе доста голяма и месеста, и макар че грижливо криеше краката си, един предателски чехъл, който се подаваше изпод роклята й, бе достатъчен, за да ми подскаже, че те бяха в подходящо съотношение с нейния ръст, едно неприятно съотношение, което не се харесва не само на китайците и испанците, но и на всички мъже с добър вкус. От една едра жена се иска да има малък крак и този вкус съвсем не е нов, тъй като го е притежавал още господин Олоферн, иначе не би намерил госпожа Юдит[5] за толкова хубава. (Сандалите й му грабнаха погледа). Общо взето, аз я намирах привлекателна, но след като я наблюдавах достатъчно време и съвсем подробно и сравних хубостта й със стоте хиляди дуката, които бяха платени за нея, за голямо мое учудване намерих, че съм твърде безразличен и не чувствувам ни най-малко изкушение да дам дори и една-единствена цехина, за да видя онези прелести, които дрехите скриваха от погледа ми.

Бях едва от четвърт час там, когато плясъкът на весла възвести пристигането на разточителния маркиз. Ние станахме и господин Кверини напусна бързо своето място, без да се притесни ни най-малко. Маркиз Де Санвитали, вече възрастен господин, който беше пътувал много, седна до нея, но не на кушетката. Това накара хубавицата да се обърне. Сега можех да виждам пред себе си и това, което дотогава можех да наблюдавам само отстрани.

След като посетих Джулиета още четири-пет пъти, реших, че съм направил вече пълна преценка на нейната истинска цена, така че когато една вечер ме запитаха за нея в обществото на сенатора Малипиеро, казах, че тя може да се хареса само на лакомници или на хора с притъпен вкус, понеже не притежава нито естествени природни прелести, нито тона на елегантното общество, няма особен талант и изискани маниери, с една дума, липсва й всичко онова, което хората от доброто общество очакват да открият в една жена. Моята присъда допадна на цялото общество, но господин Де Малипиеро ми прошепна на ухото, че Джулиета сигурно ще научи как съм я обрисувал и ще стане моя неприятелка. Предположението му се потвърди.

Направи ми впечатление, че Джулиета много рядко се обръщаше към мен и всеки път, когато ме поглеждаше, си служеше с очила или свиваше клепачите си, като че искаше да ме лиши от честта да се порадвам на нейните неописуемо красиви очи. А те наистина бяха много изразително очертани, сини като синчец, с невероятно бляскав ирис, какъвто понякога природата дарява само в младостта, защото обикновено към четиридесетата година, след като вече е направил куп чудеса, той изчезва постепенно. Само Фридрих Велики е запазил този блясък на очите чак до смъртта си.

Описанието, което дадох за Джулиета у господин Де Малипиеро, й бе предадено веднага от един бъбрив доносник, държавния книговодител Савиеро Кортантини. Когато един ден бяхме заедно с господин Мандзони у нея, тя му каза, че някакъв голям познавач открил недостатъци у нея, което би трябвало да я натъжи, но тя се пази да изброи тези недостатъци поотделно. Естествено, забелязах, че с това иска да ме засегне, но ме остави да чакам цял час. Когато най-сетне разговорът се пренесе върху един концерт, който артистът Имер беше уредил и в който беше блеснала неговата дъщеря Тереза, тя се обърна към мене и ме попита какво прави господин Де Малипиеро с нея. Отговорих й, че я възпитава.

— Той може да прави това — ми отговори тя, — защото е много умен, но бих искала да зная какво прави за вас?

— Всичко, каквото може.

— Казаха ми, че ви намирал малко глупав.

Естествено, избухна смях. Аз бях малко объркан, понеже не съобразих какво да отговоря, и след като останах още около четвърт час там смутен и в неудобство, взех твърдото решение да не стъпвам повече в дома й. Когато на другия ден по време на ядене разказах тази история на моя стар сенатор, той се разсмя сърдечно.

През цялото лято мечтаех за моята Анджела, която срещнах при учителката по плетене, но нейното прекалено въздържание ме нервираше и любовта ми вече се бе превърнала в мъка. За моята пламенна природа бе нужна любовница като Бетина, която знаеше да задоволява страстта ми, без да я гаси. Поради това, че самият до известна степен бях още чист, оказвах на младото момиче най-голямо уважение. В моите очи тя беше като паладиума на Кекропс[6]. Бях още новак, понякога свенлив в обществото на дами и моята глупост стигаше дотам, че ги ревнувах дори от съпрузите им.

Анджела отказваше всичко, което й предлагах, макар че не беше кокетка. Страстта ми към нея ме гореше. Възторжените речи, които й държах, имаха по-голямо въздействие върху две сестри, нейни приятелки, отколкото върху нея самата и ако погледът ми не беше прикован само в това безсърдечно момиче, без съмнение бих забелязал, че другите две бяха много по-красиви и по-чувствителни. Моите заслепени очи обаче виждаха само нея. На всички мои нежности тя отговаряше, че е готова да стане моя жена, и казваше, че моите желания не бива да отиват по-далеч, а когато се реши да ми признае, че страда също като мен, вярваше, че ми е оказала най-голямата възможна милост.

В такова настроение се намирах, когато в началото на есента получих писмо от графиня Монте Реале. Тя ме молеше да прекарам известно време в нейното имение Пазеано. Очакваше блестящо общество и посещението на дъщеря си, която беше омъжена за един благородник във Венеция. Дъщерята се оказа духовита и хубава, с такива очарователни очи, че тяхната красота компенсираше липсата на други прелести. Аз приех поканата и намерих в Пазеано удоволствие и весело настроение. Не беше трудно и аз от своя страна да допринеса още за това и да забравя за известно време упоритостта на моята жестока Анджела.

Дадоха ми хубава стая на партера, с изглед към градината. Чувствувах се добре в нея, без да ме е грижа кои бяха моите съседи. Сутринта след пристигането ми, още сънен, съзрях да влиза една очарователна особа, която ми носеше кафето. Беше съвсем младо момиче, но с развити форми за седемнадесетгодишна, макар да беше едва на четиринадесет. Кожата й беше бяла като алабастър, косите й черни като абанос, тъмните й очи едновременно горещи и невинни, а косата й във възхитително безредие. Облеклото й се състоеше от една риза и къса пола, която позволяваше да се види добре оформен крак и най-прелестно малко стъпало. Всичко това ми се стори неповторима и съвършена красота. Наблюдавах я с голям интерес. Очите й се спряха върху мен, като че бяхме стари познати.

— Останахте ли доволен от леглото? — ме полита тя.

— Много доволен. Сигурен съм, че е било приготвено от вас. Коя сте вие?

— Аз съм дъщерята на вратаря и се казвам Лучия, нямам нито братя, нито сестри и съм на четиринадесет години. Радвам се, че нямате слуга. Така аз ще ви прислужвам и съм убедена, че ще останете доволен.

Възхитен от това начало, аз се изправих в леглото и тя ми помогна да облека нощницата си, разказвайки ми различни неща, които не разбирах. Колкото непринудено бе момичето, толкова объркан бях аз, докато пиех кафето си. Нейната хубост, към която човек бе невъзможно да остане равнодушен, ме омая напълно. Тя си позволи свободата да седне на края на леглото ми и обясни поведението си с многозначителен смях.

Още пиех кафето си, когато влязоха бащата и майката на Лучия. Тя не помръдна от мястото си, като че се гордееше с това, че е седнала на леглото ми. Добрите хора й отправиха нежни укори, помолиха ме да я извиня и тя отиде да се занимава с домашните си работи.

Щом излезе, баща й и майка й ми наговориха хиляди любезности и едва тогава започнаха да хвалят дъщеря си:

— Тя е нашето единствено дете, едно сърдечно момиче, надеждата на нашата старост. Обича ни, добра е и набожна, здрава е като риба и виждаме само един недостатък в нея.

— Какъв недостатък?

— Много е млада.

— Това е един прелестен недостатък, който ще изчезне с времето.

Скоро се убедих, че в лицето на тия добри хора виждах олицетворение на справедливост, чистосърдечност, домашни добродетели и истинско щастие. Ето че докато се радвах вътрешно на тази си мисъл, Лучия влезе отново, весела като птичка, току-що измита, напълно облечена, с коса, сресана по селския обичай и на краката с хубави обувки. След като ми се поклони, както е обичаят по селата, тя целуна баща си и майка си и седна в скута на добрия човек. Казах й, че може да седне на леглото ми, но тя ми отговори, че не й е позволена такава голяма чест, щом вече е облечена. Простодушието и невинността, които личаха в този отговор, ми се виждаха очарователни и аз неволно се засмях. Междувременно я разгледах, за да преценя дали изглежда по-красива в скромния си накит, отколкото преди, и присъдата ми бе в полза на предишния й вид. С една дума, струваше ми се, че Лучия има големи предимства не само пред Анджела, но и пред Бетина.

След като си отиде и бръснарят, отидох при графинята и нейната любезна дъщеря. Денят премина много весело, както изобщо се прекарва на село, когато си в отбрано общество.

На следната сутрин позвъних веднага след събуждането си и Лучия се появи проста и естествена, както предишния ден и все пак изненадваща с неочакваните си забележки и държанието си.

Всичко в нея блестеше под възхитителното було на откровеността и невинността. Не можех да разбера как едно непорочно, порядъчно и съвсем не глупаво момиче може да бъде така доверчиво към мен, без да се бои, че мога да се влюбя в него. Сигурно, мислех си аз, тя не отдава голямо значение на известни закачки, те не й правят впечатление. Реших да се убедя в това. Към нейните родители не се чувствувах задължен, понеже видях, че и те не обръщат на тези неща повече внимание от самата нея. Не се страхувах също, че ще бъда първият, който смущава нейната невинност и внася опасната светлина на познанието в душата й. Не исках нито да оглупявам от чувството си, нито да действувам против него, затова реших начаса да си изясня всичко. Направих едно смело движение с ръката си, Лучия се дръпна неволно назад и почервеня. Веселостта й в миг изчезна и тя извърна глава встрани, като че ли търси нещо и почака така, докато смущението й премине. Всичко стана за по-малко от минута. После тя отново се приближи до мен малко засрамена, със страха да не я помисля за неучтива, или пък разбрала погрешно моя жест, който може би е бил съвсем невинен, или пък е нещо обикновено в доброто общество. Скоро тя отново се засмя с естествения си смях. Всичко това прочетох за миг в душата й и побързах веднага да си възвърна отново доверието й. Усетих, че съм бил твърде смел с действията си и реших на другата сутрин да започна с разговор.

Съгласно моя план използувах случая, като в отговор на една нейна забележка, че е студено, й казах, че няма да почувствува студа, ако легне до мене.

— Няма ли да ви бъде неудобно? — попита тя.

— Не, мисля, че ако дойде майка ти, ще се разсърди.

— Тя няма да помисли нищо лошо.

— Тогава ела! Но, Лучия, ти знаеш ли на каква опасност се излагаш?

— Сигурно, но вие сте разумен и още повече сте абат.

— Не, не! Понеже тогава ще си помислят какво ли не.

Най-сетне тя легна до мен; говореше непрекъснато, но не разбирах нищо от това, което казваше. Намерих се в много особено положение: от една страна, не исках да се поддам на страстта си, а от друга, щеше да излезе, че съм много бавен.

Доверието на девойката към мен, което съвсем не беше лицемерно, ми бе направило толкова силно впечатление, че бе срамно да злоупотребя с него. Най-сетне тя ми каза, че е ударило петнадесет часа[7] и ако старият граф Антонио слезе и ни намери така, ще започне да се подиграва, което би я ядосало.

— Той е човек — каза тя, — от когото бягам, щом го видя.

С тези думи тя стана от леглото и си отиде.

Останах дълго да лежа неподвижно; бях като замаян от учудване и чувствата ми бяха така объркани, както и мислите ми.

На следващата сутрин й казах да остане седнала на леглото ми, понеже искам да запазя спокойствието си. Нейните отговори на задаваните й от мен въпроси ме увериха напълно, че почтените й родители с право я боготворят и че свободата на духа й и непринуденото й държане се дължат само на нейната невинност и чистота на душата й. Наивността й, жизнерадостта, любопитството и срамливата червенина, която обагряше красивото й лице, щом забавните неща, които ми разказваше без всякаква злоба, неволно ме разсмиваха — всичко това ми доказваше, че тя е ангел, който лесно ще падне в ръцете на първия развратник, решил да я прелъсти.

Чувствувах се достатъчно силен да действувам така, че да не трябва после да се укорявам. Самата мисъл за това ме отвращаваше и собственото ми самоуважение осигуряваше честта на Лучия и на нейните добри родители, които ми я оставяха доверчиво поради доброто мнение, което имаха за мен. Бих се презирал, ако не оправдаех доверието, което ми оказваха. Така или иначе, реших да се въздържам. И тъй като бях сигурен, че мога винаги да победя изкушението, реших да се боря със себе си и да търся награда за своите усилия само в нейното обикновено присъствие. Още не знаех поговорката, че победата не е сигурна, докато борбата продължава.

Утринните приказки с нея ми харесваха, затова, без да влагам никаква умисъл, й казах, че ще ми направи удоволствие, ако идва по-рано, дори да ме събужда, ако спя. И за да придам повече тежест на молбата си, добавих:

— Колкото по-малко спя, толкова по-добре се чувствувам.

Така ми се удаде да удължа нашата връзка от два на три часа и въпреки всичко времето минаваше светкавично бързо.

Понякога, докато разговаряхме, идваше и майка й. Веднъж добрата жена, виждайки Лучия да седи на леглото ми, не направи никаква забележка, а само се учуди на моята добрина, че търпя това. Лучия я разцелува бурно и извънредно добродушната жена ме помоли да я поучавам и възпитавам. След като майка й си излезе, Лучия дори не помисли, че отсега нататък може да се държи по-свободно, а запази държанието си непроменено.

Общуването с този ангел ми причиняваше ужасни мъки, но същевременно ми доставяше и върховна наслада. Често, когато страните й бяха на два пръста разстояние от устата ми, ме обземаше желание да ги покрия с целувки и кръвта ми кипваше, когато я чувах да казва, че би могла да бъде моя сестра. Но аз се въздържах твърдо, като избягвах и най-малкото докосване, защото чувствувах, че една-единствена целувка ще бъде искрата, която ще хвърли всичко във въздуха. Всеки път, когато тя си отиваше, оставах учуден, че съм могъл да се удържа, но винаги жаден за нови лаври, аз въздишах в очакване на следващата сутрин, когато ще подновя тази сладка и опасна борба. Малките страсти правят младежа смел, а големите го завладяват напълно и му поставят прегради.

След десет или двадесет дни аз разбрах, че трябва или да прекратя играта, или да постъпя като подлец. Реших се на първото, още повече че съвсем не бях сигурен, дали ще имам успех във втория случай. Ако Лучия решеше да изиграе ролята на героиня и да се защищава от моите нападки, наградата ми сигурно щеше да бъде само срам и безсмислено разкаяние. Тази мисъл ме уплаши. От друга страна, не знаех как да започна, за да сложа край. Не можех повече да устоявам на една красота, която в ранно утро полуоблечена, нахълтваше в стаята ми, доближаваше се до леглото ми, питаше ме дали съм спал добре, притискаше доверчиво лицето до страната ми и говореше, тъй да се каже, в устата ми. В един подобен опасен момент аз обърнах главата си настрана. Тогава тя ми натякна с невинен тон, че ме било страх, докато тя самата се чувствувала съвсем сигурна. Обърнах разговора на смях и отговорих, че се лъже, ако мисли, че ме е страх от едно дете. На това тя отговори, че разликата от две години не значи нищо. С всеки момент чувствувах как нараства страстта ми и това започна да ме изтощава. Не издържах вече и реших да я помоля да не идва повече при мен. Това решение ми се стори възвишено и сигурно, но понеже отложих изпълнението му за следващ ден, прекарах една нощ, която трудно мога да опиша. Виждах постоянно образа на Лучия пред мене и мисълта, че утре ще я видя за последен път, не ме напускаше. Представях си, че Лучия не само ще се съгласи с плана ми, но ще запази за цял живот добър спомен за моя характер.

С разсъмването Лучия се появи, сияеща, блестяща, с щастлива усмивка на прелестната си уста. Хубавата й коса падаше в очарователно безредие. С прострени ръце тя се спусна към леглото ми, но внезапно спря, лицето й стана изведнъж тъжно и тревожно, като ме видя така бледен, посърнал и разстроен.

— Какво ви е? — ме попита съчувствено тя.

— Не можах да спя цяла нощ.

— И защо?

— Понеже се реших да ви поверя един план — един план, който е много тъжен за мен, но ще ми спечели вашето дълбоко уважение.

— Ако планът ви ще спечели уважението ми, то той, напротив, би трябвало да ви достави радост. Но кажете, ми, абате, защо довчера ми говорехте на ти, а днес се отнасяте с мен като с госпожица? Сега ще ви донеса веднага кафето и след като го изпиете, ще ми разкажете всичко. Много съм любопитна да чуя какъв е този план.

Тя излезе бързо, върна се веднага и ми поднесе кафе. Виждайки ме все така сериозен, тя се опита да ме развесели, сполучи да ме разсмее и се зарадва на това. След като отнесе съдовете, тя затвори вратата, понеже духаше и за да не пропусне нито дума от това, което щях да й кажа, наивно ме помоли да й направя местенце до себе си. Изпълних желанието й, тъй като се чувствувах съвсем омаломощен. После чистосърдечно й разказах до какво състояние са ме довели нейните прелести и след като й описах какви мъки съм изтърпял, за да устоя на силното си желание, да й докажа любовта си, й обясних, че не мога да понасям това и я моля да не се явява повече пред очите ми. Силата на думите, истината за моята страст, желанието да види в моя план възвишения порив на волята ми като резултат на една съвършена любов, всичко това ме правеше необикновено красноречив, особено когато се помъчих да й опиша ясно какви ужасни последствия може да има за нея едно друго държане, различно от предложеното от мен, и колко нещастни би могло да ни направи то.

Когато в края на моята дълга реч Лучия видя очите ми плувнали в сълзи, тя се разголи, за да ги изсуши, без да мисли, че открива така две полукълба, чиято красота би била в състояние да накара и най-опитния кормчия да претърпи корабокрушение.

След като помълчахме няколко мига, прелестното дете ми каза с тъжен тон, че моите сълзи я наскърбяват, тя никога не би могла да повярва, че мога да плача заради нея.

— Всичко, което ми казахте — продължи тя, — ми доказва, че ме обичате много, но аз не зная защо трябва да бъдете толкова угрижен, след като вашата любов ми доставя такава безкрайна наслада. Вие искате да ме прогоните от вас, понеже вашата любов ви плаши, но какво бихте направили, ако ме мразехте? Виновна ли съм, че ви харесвам? Ако любовта, която съм ви вдъхнала, е престъпление, то повярвайте ми, не съм го искала. Затова не можете с чиста съвест да ме накажете. Разбира се, не мога да премълча едно нещо: радвам се, че ме обичате. Наистина, опасно е, когато се обича, и аз познавам тази опасност много добре, но ние може да я отблъснем. Чудно ми е, че на мен, неукото момиче, тая работа не ми изглежда чак толкова страшна. Вие, един учен мъж, както казват всички, толкова се страхувате. Чудно ми е и това, че любовта, която не е болест, може да ви разболее. А при мен е тъкмо обратното. Нима съм се лъгала и чувството ми към вас да е нещо по-друго от любов? Тъй е, защото цяла нощ ви сънувах. Въпреки това спах много добре, само дето се събуждах пет или шест пъти, за да видя дали сънят ми не е истина. Защото сънувах, че съм при вас и когато виждах, че не е така, бързо заспивах отново, понеже исках да продължа съня си и това ми се удаваше. Е, тогава, нима не съм имала право да съм така весела тази сутрин? Мой мили абате, ако любовта е мъка за вас, аз съжалявам за това, но може ли да сте създаден така, че да не обичате? Ще направя всичко, каквото ми заповядвате, само никога, дори ако вашето оздравяване зависи от това, да престана да ви обичам. Това наистина не мога да сторя. Но ако, за да оздравеете, е нужно да не ме обичате повече, тогава направете каквото искате. Защото аз предпочитам да живеете без любов, отколкото да умрете, тъй като вие обичате много силно. Моля ви само все пак да помислите дали не бихте измислили нещо друго, тъй като предложеното от вас ме наскърбява дълбоко. Помислете върху това, може би все пак този начин не е единственият и вие можете да откриете нещо по-малко болезнено. Предложете ми нещо, което е по-лесно изпълнимо и се уповавайте на Лучия.

Тази искрена, наивна и естествена реч ме научи колко много красноречието на природата превъзхожда това на философския дух. За пръв път прегърнах възхитителното момиче и казах:

— Да, моя мила Лучия, да, ти можеш да донесеш най-ценното облекчение на страданието, което ме разяжда: предостави на горещите ми целувки твоята божествена уста, която твърди, че ме обичаш!

Така прекарахме един час в очарователно мълчание, прекъсвано само от думите, които Лучия повтаряше от време на време „Боже мой, истина ли е? Не сънувам ли?“ Аз обаче уважих невинността й и то може би само заради това, че тя ми се отдаде без никаква съпротива. Най-сетне тя се освободи тъжно от прегръдките ми и каза:

— Сърцето ми започва да говори — трябва да си отида!

И веднага се изправи. След като приведе дрехите си донякъде в ред, тя седна. Няколко мига след това влезе майка й, която ме поздрави за добрия ми изглед и хубавия цвят на лицето ми. След това каза на дъщеря си да се облече и да отиде на литургия. Един час по-късно Лучия се върна и ми каза, че чудото, което е извършила, я прави щастлива и много горда, защото моето очевидно здраве за нея е много по-сигурен признак за любовта ми, отколкото достойното за съжаление състояние, в което се намирах сутринта.

— Ако пълното ти щастие — продължи тя — зависи само от мен, тогава вземи го, няма да ти откажа нищо.

След като излезе, аз обмислих моето положение. Колебаех се между опиянението и страха, но ми стана ясно, че стоя на края на пропастта и се нуждая от свръхестествена сила, за да не падна в нея.

Останах в Пазеано целия месец септември и последните единадесет нощи на моето пребиваване там прекарах в спокоен и свободен допир с Лучия, която бе сигурна в съня на майка си и идваше при мене, за да преживее отново в прегръдките ми най-блажените часове. Моята страст не намаляваше, а напротив, растеше поради наложеното ми въздържание, от което Лучия се опитваше да ме отклони с всички възможни средства. Тя би могла да опита сладостта на забранения плод едва тогава, когато без съпротива би се оставила да го откъсна и когато младото момиче не би могло повече да противостои на сладостната тръпка от постоянния допир на телата ни. Лучия направи всичко възможно, за да ме отклони. Тя казваше, че съм получил вече най-голямото й благоволение. Но аз бях получил от Бетина такъв урок, че знаех много добре как да постъпя. И тъй наближи краят на моя престой, без да се поддам на сладкото изкушение.

Когато си тръгнах от Пазеано, обещах й да дойда пак през следващата пролет. Раздялата ни беше колкото тъжна, толкова и нежна. Оставих я в състояние, което без съмнение по-късно стана причина за нейното нещастие — нещастие, за което се укорявах, когато двадесет години по-късно я срещнах в Холандия. Нещастие, за което ще се укорявам вечно.

Бях едва от няколко дни във Венеция и започнах отново да живея постарому. Полагах отчаяни усилия да се домогна до Анджела, с която се надявах да стигна също толкова далеч, колкото с Лучия. Един страх, който днес не е вече в природата ми, някакъв панически ужас от последиците, които може би биха повлияли неблагоприятно върху моето бъдеще, ме възпираха от предвкусваната наслада. Не зная дали някога съм бил напълно почтен човек, но съм сигурен, че чувствата, които таях в младостта си, бяха много по-нежни от тези, които по-късно придобих в живота. Една скептична философия може да намали значително броя на така наречените предразсъдъци.

Двете сестри, които заедно с Анджела изучаваха изкуството да плетат, бяха нейни доверени приятелки, посветени във всичките й тайни. Когато най-сетне се запознах с тях, научих, че те са осъждали нейната твърдост спрямо мен. Тъй като ги виждах постоянно заедно с Анджела и познавах тяхното интимно приятелство, аз споделих с тях мъката, която ми причиняваше коравосърдечната им приятелка. Не бях обаче толкова наивен да допусна младите момичета да се влюбят в мен. Целият огън ме изгаряше отвътре, нещо, което не бих се осмелил никога да сторя в присъствието на обожаваното от мен момиче. Истинската любов ни прави винаги въздържани, страхуваме се да не изглежда преувеличено, ако изкажем съкровените си чувства, които благородната страст ни е вдъхнала. Скромният любовник често казва много малко от страх да не каже много.

На учителката по плетене, една стара калугерка, която в началото изглеждаше напълно равнодушна спрямо моята склонност към Анджела, честите ми посещения станаха най-сетне отегчителни и тя говори със свещеника, вуйчото на моята възлюблена. Последният ми каза един ден приятелски да ходя по-рядко в къщата на учителката, понеже честите ми посещения можело да бъдат изтълкувани зле и с това да се навреди на доброто име на неговата племенница. Тези думи ме удариха като гръм, но все пак имах достатъчно самообладание да не оставя да забележи нещо, което би го направило недоверчив. Казах само, че ще последвам съвета му.

Три или четири дни по-късно отидох при учителката по плетене, като демонстрирах, че правя посещение на нея, лично и внимателно отбягвах да се застоя при момичетата. Все пак успях да пъхна в джоба на по-голямата от сестрите писъмце, в което имаше друго за Анджела. В него й съобщавах причините, които ме карат да прекъсна посещенията си, естествено, аз я молех да помисли по какъв начин бих могъл да имам щастието да й говоря за моите чувства. От Нанета само исках да предаде писмото ми на приятелката си, а след два дни — пишех — ще отида у тях с надеждата, че тя ще ми предаде отговора на Анджела. Нанета отлично изпълни поръчката ми и когато два дена по-късно отново ги посетих, тайно ми пъхна едно писъмце, без някой да я забележи. Към писмото на Нанета имаше само няколко реда от Анджела, която не обичаше да пише. Не ми казваше нищо друго, освен да изпълня по възможност всичко, което приятелката й ми пише. Писмото на Нанета, което запазих — както, и всички писма, които споменавам в моята история, гласеше следното:

Няма нищо на света, господин абате, което да не съм готова да сторя за моята приятелка. Тя идва всеки петък у нас, вечеря с нас и спи у нас. Предлагам като средство да се запознаете с нашата леля, госпожа Орио. Ако Ви се удаде да бъдете въведен в нашата къща, обръщам Ви внимание, че не бива да допускате да се забележи, че харесвате Анджела. Нашата леля би се разсърдила, ако идвате в къщи, за да виждате младо момиче, което не принадлежи на нейното семейство. Най-добрият начин да установите контакт с леля ми е следният: госпожа Орио произхожда от благородно семейство, но не е богата, поради което желае да се запише в списъка на благородните вдовици, получаващи подкрепа от братството на светото тайнство. Председателят на това братство е господин Де Малипиеро. Миналата неделя Анджела й каза, че Вие се ползувате от благоволението на този господин и най-сигурното средство да се постигне ходатайството му е Вие да го помолите за това. Тя й каза надуто, че сте влюбен в мен и идвате толкова често при учителката по плетене само за да можете да говорите с мен. Ето защо за мен не би било трудно да Ви накарам да се заинтересувате от нея. Моята леля отговори, че няма от какво да се страхуваме, след като сте свещеник, и аз бих могла да Ви пиша да я посетите. Аз обаче отказах. Адвокатът Роза, много интимен приятел на нашата леля, присъствуваше на този разговор. Той ми даде право, като каза, че не трябва аз да Ви пиша, а по-скоро тя трябвало да стори това. Тя лично трябвало да Ви помоли да й направите честта да говорите с нея по една много важна за нея работа и ако Вие наистина сте ме обичали, щели сте сигурно да дойдете. Поради това леля ми написа писмото, което ще намерите във Вашето жилище. Ако искате да намерите Анджела у нас, то отложете посещението си за неделя. Ако можете да спечелите доброжелателството на господин Де Малипиеро за нашата леля, Вие ще бъдете приет като член от семейството ни. Но ще трябва да ме извините, ако се отнасям с Вас зле, тъй като казах, че не Ви обичам. Ще направите добре, ако любезничите с моята леля, която е шестдесетгодишна. Господин Роза няма да ревнува и Вие ще бъдете обичан от всички ни в къщи. Аз ще Ви дам възможност да видите Анджела и да поговорите с нея на четири очи. Ще направя всичко, за да Ви уверя в моето приятелство. Останете със здраве.

Намерих този план за отлично скроен и тъй като получих още същата вечер писъмцето на госпожа Орио, още на следващия ден, неделя, изпълних поканата й. Бях приет отлично. Дамата ме помоли да се заинтересувам за нея и ми даде всички книжа, необходими за добрия изход на работата. Заявих, че съм готов да й услужа и нарочно говорих много малко с Анджела. Затова пък отправях нарочно любезности към Нанета, която се държеше с мен много зле. Междувременно спечелих приятелството на стария адвокат Роза, който по-късно ми беше доста полезен.

Успехът на молбата на госпожа Орио бе много важен за самия мен, поради което насочих цялото си внимание за удовлетворяването й. Понеже познавах добре влиянието на хубавата Тереза Имер върху нашия влюбен сенатор и бях убеден, че старият господин ще се чувствува щастлив от възможността да й бъде приятен, аз реших още на другата сутрин да отида при нея и влязох в стаята й, без да предупредят за мен. Намерих я насаме с лекаря Доро. Той се престори, че е дошъл само като лекар, написа някаква рецепта, провери й пулса и си отиде.

Всички мислеха, че докторът е влюбен в Тереза. Господин Де Малипиеро го ревнуваше, беше й забранил да го приема и тя му беше обещала това. Тереза знаеше, че бях в течение на всичко. Появяването ми вероятно й е било неприятно, понеже сигурно не би желала старият господин да научи, че не е удържала обещанието си. Затова моментът ми изглеждаше извънредно удобен да постигна от нея всичко, което бих поискал.

Най-напред й казах кратко и ясно какво ме води при нея. Не пропуснах да я уверя, че може да разчита на моето мълчание и че няма да й навредя. Тереза ми благодари и разпалено ми отговори, че й е много приятно да ми услужи. След като взе книжата на дамата, за която се интересувах, тя ми показа документите на една друга дама, за която току-що се съгласила да ходатайствува, но ми обеща да пожертвува тази дама заради покровителствуваната от мен. Тя удържа думата си и два дни по-късно държах в ръцете си заповедта, подписана от Негово превъзходителство като председател на братството. Госпожа Орио беше записана първа — докато се намери нещо по-добро в списъка за помощите, които се раздаваха два пъти годишно по жребий.

Нанета и сестра й Мартина бяха сирачета, дъщери на сестрата на госпожа Орио. Цялото състояние на добрата жена се състоеше само от къщата, в която живееше и чийто първи етаж даваше под наем, и от годишната рента, която й отпускаше нейният брат, секретар на Съвета на десетте[8]. При нея живееха само двете й племеннички, по-възрастната от които бе на шестнадесет, а по-малката — на петнадесет години. Слугуваше им само една стара жена, която за един талер месечно носеше вода и разтребваше къщата. Адвокатът Роза беше единственият й приятел. Той беше като нея на шестдесет години и чакаше момента, когато ще остане вдовец, за да се оженят.

Двете сестри спяха на третия етаж в едно широко легло, при всеки празник споделяха с Анджела като трета.

Щом получих желания от госпожа Орио документ, побързах да направя посещение на учителката по плетене, за да дам на Нанета едно писъмце, в което й съобщавах щастливия изход на моите усилия и че след два дни, беше празничен ден, ще предам на леля й заповедта на сенатора. Не забравих също да я помоля най-настойчиво да ми уреди свиждане с моята хубавица.

На определения ден Нанета ме чакаше. Тя умело ми пъхна писъмце, като ми прошепна да го прочета, преди да съм напуснал къщата. Влязох в стаята и видях, освен госпожа Орио още Анджела, стария адвокат и Мартина. Понеже горях от желание да прочета писмото, отказах предложения ми стол, предадох документа на госпожа Орио и помолих за позволението като единствена награда да й целуна ръка, тъй като нямам време и трябва да си тръгна незабавно.

— О, драги абате, — каза ми дамата — Вие можете да ме прегърнете и никой няма да каже нещо, тъй като съм тридесет години по-стара от вас!

Е, без да се лъже, тя би могла спокойно да каже и четиридесет и пет. Аз й залепих две целувки, от които без съмнение тя остана доволна, тъй като ми каза да прегърна и нейните две племеннички, но те побягнаха и само Анджела издържа на смелостта ми. След това вдовицата ме покани да седна.

— Не мога, уважаема госпожо.

— Защо не, моля?

— Аз имам…

— Разбирам. Нанета, покажи на господин абата…

— Мила лельо, освободете ме от това, моля!

— Тогава иди ти, Мартина.

— Мила лельо, оставете ме, нека по-голямата ми сестра изпълни това, което й казахте.

— Уважаема госпожо, младите дами имат пълно право. Аз си отивам.

— Не, господин, абате, моите племеннички са истински глупави гъсета. Господин Роза ще има добрината да ви съпроводи.

Добрият адвокат ме взе приятелски подръка и ме заведе на третия етаж, където ме остави сам. Несмущаван, аз нетърпеливо прочетох следното писъмце:

Моята леля ще Ви покани на вечеря, но недейте приема. Тръгнете си веднага, щом седнем на масата. Мартина ще Ви свети до пътната врата, но не излизайте навън. Щом вратата се затвори, всички ще помислят, че сте си отишли. Тогава тихичко се качете на третия етаж и ни чакайте там. Ние ще дойдем, щом господин Роза си отиде и нашата леля си легне. Тогава само от Анджела ще зависи да останете заедно през цялата нощ, което, вярвам, ще Ви направи много щастлив.

Каква радост! Как бях благодарен на случая, който нареди така, че прочетох това писмо на същото място, където щях да очаквам обекта на моята любов! Бях сигурен, че ще се оправя без никаква трудност и преизпълнен от щастие, се върнах отново при госпожа Орио.

Когато влязох в салона, госпожа Орио ми благодари хиляди пъти и ми каза, че за в бъдеще ще се ползвам от всичките права на домашен приятел. След това прекарахме четири часа в смях и шеги.

Щом стана време за вечеря, аз представих такива ловки извинения, че госпожа Орио трябваше да ги уважи. Мартина взе лампата да ми свети надолу. Лелята обаче, предполагайки, че предпочитам Нанета, така енергично й заповяда да ме изпрати, че тя послуша, слезе бързо надолу по стълбата, отвори вратата, затвори я шумно, духна лампата и се качи обратно, като ме остави сам в тъмното. Аз изкачих тихо стълбите до третия етаж, влязох в стаята на младите момичета, седнах на една кушетка в очакване на щастливия час.

Така прекарах около час в най-сладки мечти. Най-после чух вратата на къщата да се отваря и затваря и няколко минути по-късно видях да влизат двете сестри и моята Анджела. Аз я привлякох към себе си и забравил всичко, освен нея, й говорих цели два часа. Стана полунощ. Младите момичета ме съжаляваха, загдето не съм вечерял, но тяхното съжаление ми се струваше обидно. Отговорих им, че в лоното на щастието не изпитвам необходимост от нищо. А те лукаво ми подхвърлиха, че сега съм техен пленник: ключът от къщата бил под възглавницата на леля им, а тя отваряла вратата едва когато отивала на утринна служба. Демонстрирах учудване, загдето мислят, че това е лошо известие за мен. Напротив, казах им, че се радвам да имам на разположение още пет часа и съм сигурен, че ще ги прекарам с обожаваното от мен момиче. Един час по-късно Нанета започна да се смее. Анджела поиска да узнае причината. Мартина й пошепна нещо на ухото и също започна да се смее. Аз любопитно поисках също да узная причината на тяхната веселост. Най-сетне Нанета ми каза с привидно тъжно изражение, че нямала друга свещ и след няколко минути ще останем на тъмно. Тази новина направо ме възхити, но скрих това и им казах, че искрено съжалявам. Предложих им да си легнат спокойно да спят и да бъдат сигурни, че ще уважа почивката им. На това предложение те само се усмихнаха.

— Какво ще правим на тъмно?

— Ще си приказваме.

Бяхме четирима. Три часа траеше вече нашият разговор и аз бях неговият герой. Любовта е голям поет: нейният словесен материал е неизчерпаем, но когато вижда, че не се приближава до желаната цел, тя се уморява и замлъква. Моята Анджела ме слушаше, но понеже бе по характер мълчалива, рядко отговаряше и отговорите й съдържаха повече здрав разум, отколкото чувство. За да опровергае доводите ми, тя от време на време вмъкваше по някоя поговорка, както старите римляни са стреляли е техните катапулти[9]. Колкото пъти моята любов викаше ръцете й на помощ, толкова пъти тя се дърпаше назад и ме отклоняваше с най-неприятна кротост. Въпреки всичко аз продължавах да говоря и ръкомахам, без да загубя смелостта си, но изпадах в отчаяние, когато забелязах, че доста остроумните ми аргументи само я зашеметяват, вместо да я убедят и слабо трогват сърцето й, без да го смекчат. От друга страна, останах съвсем учуден, като погледнах лицата на двете сестри и забелязах, че отправените към Анджела стрели бяха засегнали всъщност тях. Тази метафизична крива ми се видя неестествена. Трябваше да има ъгъл. За нещастие по него време изучавах геометрия. Създалото се положение толкова ме измъчи, че въпреки студеното годишно време, силно се изпотих. Най-сетне свещта бе пред угасване и Нанета стана да я изнесе навън.

Щом стана тъмно, разбира се, протегнах ръце да хвана жадуваното от душата ми, но като не намерих нищо, се засмях, защото Анджела своевременно бе използувала момента, за да не бъде изненадана. Цял час настоявах да седне отново до мен, като й казвах всички възможни весели и нежни неща, които любовта можеше да ми внуши. Струваше ми се невъзможно нейното поведение да не е само шега. Най-сетне нетърпението ми взе връх и извиках:

— Шегата продължава прекалено дълго! Не е естествено да ме карате да тичам така по вас. Чудя се, че не ви чувам да се смеете. Щом се държите така особено, мога само да предположа, че се шегувате с мен. А сега седнете и тъй като трябва да ви говоря, без да ви виждам, позволете ми да се уверя с ръце, че не говоря с въздуха. Вие трябва да разберете, че ме обиждате, като се шегувате така. А любовта, струва ми се, не трябва да се изпитва с обиди.

— Първо, успокойте се. Аз слушам всичко и не изпускам нито дума, но трябва и вие да ме разберете, че от благоприличие не мога да седна до вас в тази тъмнина.

— Искате да седя така чак до настъпването на деня?

— Легнете в леглото и спете.

— Учудвам ви се, че считате това за възможно и вярвате, че моята страст ще го понесе. Знаете ли какво? По-скоро бих приел да играем на сляпа баба.

Скочих и започнах да я търся на длъж и на шир по стаята, но все напразно. Ако улавях някого, беше винаги Нанета или Мартина, които веднага се обаждаха и аз, глупавият Дон Кихот, веднага ги пусках. От любов и предразсъдъци не чувствах колко глупаво бе това уважение. Още не бях се запознал с анекдотите за френския крал Людвиг Тринадесети, но вече бях чел Бокачио.

Продължавах да търся Анджела, като я укорявах за нейната твърдост и й предлагах да се остави да я намеря, но тя ми отговаряше, че и за нея също е трудно да ме намери. Стаята не беше голяма и аз бях разярен, че не мога да я хвана.

Не бях уморен, но ми стана скучно. Седнах и разказвах в продължение на цял час историята на Руджеро, от когото неговата Анджелика избягала, когато влюбеният рицар в своята наивност й дал вълшебния пръстен:

Той каза. И щастието тръгна да търси

на длъж и на шир, но всичко напразно!

Като сляп пипнешком краката си влачи,

скърби, че му липсва девойката прекрасна.

Анджела не познаваше Ариосто, но Нанета го бе чела няколко пъти. Тя пое защитата на Анджелика и каза, че виновна била наивността на Руджеро. Ако той беше разумен, никому не би поверил пръстена на хубавицата. Нанета ме възхити, но аз бях още новак, за да насоча вниманието си към наблюдения, които биха ме опомнили.

Имах пред себе си още само един час, тъй като не трябваше да стоим, докато съмне. Госпожа Орио по-скоро би умряла, отколкото да пропусне службата. Използувах този последен час, за да говоря съвсем сам с Анджела, да я придумвам и убеждавам да седне до мен. Душата ми премина през всички степени на адските мъки. Читателят едва ли може да си представи състоянието ми, ако не е изпадал в същото положение. След като бях изчерпал най-силните си доводи, преминах към молби и най-сетне към сълзи, но когато видях, че всичко е напразно, овладя ме онова благородно негодувание, което възвишава гнева. Ако не беше тъмно, бих могъл дори да ударя гордото чудовище, което можа да ме остави да чезна пет часа в най-ужасна мъка. Изредих й всичките обиди, които измъчената любов може да внуши на една разгневена душа. Обсипах я с ужасни проклятия. Заклех й се, че цялата ми любов се е превърнала в омраза и на края й казах да се пази от мен, защото ще я убия, щом се яви пред очите ми.

С тъмнината спряха и гневните ми речи. Когато се появиха първите лъчи на утринното слънце, големият ключ и резето на къщната врата издрънчаха — госпожа Орио отваряше вратата, за да достави, както всеки ден през време на службата, спокойствието на душата си, от което се нуждаеше. Взех пелерината и шапката си, за да си вървя. Но как да опиша смущението, което ме обхвана, когато погледнах трите момичета и ги видях облени в сълзи! Извън себе си от срам и отчаяние почувствувах за момент желанието да се убия. Седнах отново и се укорих за суровостта, с която бях докарал трите прелестни момичета до сълзи. Не ми беше възможно да кажа нито дума. Чувството ме задушаваше. Тогава сълзите ми дойдоха на помощ и аз заплаках с наслада. Най-после Нанета ми каза, че леля й скоро ще се върне. Избърсах очите си и побързах да изляза, без да ги погледна и без да кажа нито дума. Легнах, но не можах да заспя.

По обяд господин де Малипиеро, като ме видя съвсем променен, ме попита за причината и понеже чувствувах нужда да облекча сърцето си, му разказах всичко. Мъдрият стар човек не ми се присмя, а с разумни съждения вля балсам в душата ми. Той се виждаше в същото положение със своята жестока Тереза. На масата все пак се разсмя, като ме видя как гълтам ястията. Не бях вечерял и той ме поздрави за моето здраво телосложение.

Тъй като бях решен да не отивам вече при госпожа Орио, през следващите дни се занимавах със защитата на един спорен метафизичен въпрос: твърдях, че нещо, за което можем да имаме само абстрактно понятие, съществува само на теория. Имах право, но не беше трудно да дам на моята теория такъв обрат, че тя да добие вид на безбожна и да бъда осъден да я отрека. Няколко дни след това отидох в Падуа, където получих титлата doctor utruisque juris[10].

След завръщането си във Венеция получих писмо от господин Роза. Той ме молеше от името на госпожа Орио да я посетя. След като бях сигурен, че няма да намеря Анджела при тях, отидох още същата вечер. И двете сестри прогониха със своята веселост срама, който изпитвах да се появя отново пред тях след два месеца. Моята теза и докторският ми изпит послужиха за извинение пред госпожа Орио, която не можеше да ме укори в нищо друго, освен че не съм я посещавал.

Когато, си отивах, Нанета ми предаде писмо, в което имаше и друго от Анджела. То гласеше:

Ако имате смелостта да прекарате още една нощ с мен, няма да съжалявате, защото аз Ви обичам и искам да узная от устата Ви дали бихте ме обичали и в бъдеще, ако се съглася да стана презряна.

Писмото на Нанета, която единствена от момичетата притежаваше остър ум, гласеше така:

Понеже господин Роза си предложи услугите да Ви накара да ни посетите отново, държа това писмо готово, за да Ви съобщя, че Анджела е отчаяна при мисълта, че Ви загуби. Признавам, че нощта, която прекарахте у нас, беше ужасна, но струва ми се, това не трябва да е причина да не идвате. Най-малкото, можехте да посетите госпожа Орио. Ако още обичате Анджела, аз Ви съветвам — рискувайте още една нощ. Може би тя ще се оправдае и работата ще свърши, както Вие желаете! И тъй, елате! Останете със здраве.

Тези две писма ме зарадваха, защото ми даваха приятната възможност да отмъстя на Анджела с най-хладно презрение. На следващия празник отидох при дамите с две бутилки кипърско вино и един пушен език в джоба. За моя голяма изненада, не намерих моята мъчителка. Нанета насочи сръчно разговора върху нея и каза, че Анджела й казала сутринта в църквата, че ще може да дойде едва за вечеря. Разчитащ на това, не приех поканата на госпожа Орио за вечеря, а се сбогувах малко преди да седнат на масата и отидох на определеното място. Изгарях от нетърпение да играя ролята, която бях добре обмислил, защото бях убеден, че Анджела, дори да е решила да се държи по друг начин, би ми позволила само малки благоволения, а такива аз вече не исках. Чувствувах се овладян единствено от желанието за отмъщение.

Три четвърти час по-късно чух да се затваря къщната врата и скоро видях пред себе си Нанета и Мартина.

— Къде е Анджела? — попитах Нанета.

— Трябва да е била възпрепятствувана да дойде, дори да ни извести. Все пак тя знае много добре, че сте тук.

— Тя мисли, че ме е измамила. Жалко, че не съобразих. Но сега и вие я опознахте по-добре. Тя се подиграва с мен, тържествува. Послужила си е с вас, за да ме примами в клопката. Наистина, може да се поздрави, защото, ако беше дошла, аз щях да се подиграя с нея.

— О! Позволете ми да се съмнявам в това!

— Не се съмнявайте, хубава Нанета! Вие ще се уверите в това след приятната нощ, която ще прекараме без нея.

— Мога да кажа, че като умен човек ще знаете да се справите с един неуспех, но вие ще легнете тук в леглото, а ние двете ще спим на канапето в съседната стая.

— Няма да ви попреча, но ако направите това, ще ми изиграете много лоша шега. Освен това аз няма да лягам.

— Как? Вие бихте се решили да прекарате сам с нас цели седем часа? Убедена съм, че щом няма да има вече какво да кажете, ще заспите.

— Ще видим. Засега искам да разопаковам моята храна. Ще бъдете ли толкова жестоки да ме оставите да се храня сам? Имате ли хляб?

— Да, и няма да бъдем жестоки, ще вечеряме още веднъж с вас.

— Във вас трябваше да се влюбя! Кажете ми, хубава Нанета, ако бях така влюбен във вас, както в Анджела, бихте ли ме направили нещастен, както ме направи тя?

— Мислите ли, че подобен въпрос е позволен? Само някой глупчо може да го зададе. Не мога да ви кажа нищо друго, освен че не зная.

Те бързо сервираха три прибора и с весел смях донесоха хляб, пармезанско сирене и вода. Седнахме и се заловихме за работа. Кипърското вино, на което не бяха свикнали, скоро се качи в главите им и веселостта им стана възхитителна. Като ги гледах така, бях учуден, че не съм оценил по-рано техните предимства.

След превъзходната малка вечеря седнах между двете, хванах ръцете им и, като ги поднесох към устните си, попитах ги дали са ми истински приятелки и дали одобряват недостойния начин, по който се беше отнесла с мен Анджела. Отговориха ми едновременно, че са плакали за мен.

— Тогава позволете — извиках аз — да ви предложа моята братска нежност и я споделете, като че сте мои сестри. Нека невинността на нашите сърца бъде залог за това и се закълнем във вечна вярност.

Първата целувка, която им дадох, бе вече пречистена от любовно чувство и от всякакво желание да ги прелъстя. Двете момичета ми потвърдиха няколко дни по-късно, че са отговорили на моите целувки, само за да ме убедят, че споделят моите почтени братски чувства. Но тези невинни целувки във въпросната нощ твърде скоро запалиха такъв пожар в нас, че останахме изумени и няколко мига по-късно спряхме милувките и се погледнахме съвсем изненадани с много сериозни лица. Двете момичета се изправиха непринудено и аз се намерих сам с моите мисли. Не беше никак чудно, че тези целувки разпалиха огън в душата ми и че топлината, която се разливаше по жилите ми, ме изпълни внезапно със страстна любов към тези прелестни млади създания. И двете бяха по-красиви от Анджела. Нанета я надминаваше далеч и по ум, а Мартина — с нежния си и невинен характер. Бях много изненадан, че не съм оценил по-рано техните прекрасни качества, но понеже младите дами произхождаха от благородно и много порядъчно семейство, случайността, която ги постави в ръцете ми, не трябваше да бъде съдбоносна за тях. Не бях толкова суетен да повярвам, че ме обичат, но можех да предположа, че моите целувки упражниха върху тях същото въздействие, което техните върху мен.

Размишлявайки върху това, ми стана ясно, че с хитрост и с помощта на подходящи похвати, чието значение те не познаваха, в продължение на дългата нощ, която трябваше да прекарам с тях, лесно можех да ги склоня на благоволения, чиито последици биха били, може би, от голямо значение за тях. Тази мисъл ме изпълни с ужас и аз си поставих като строг закон да пазя тяхната невинност. Не се съмнявах, че ще имам силата да остана верен на решението си.

Когато отново се появиха, видях по лицата им израза на сигурност и задоволство и приех веднага същото изражение, твърдо решен да не се излагам повече на опасността от техните горещи целувки.

Прекарахме цял час в разговор за Анджела и аз им казах, че съм решил да не я виждам повече, тъй като съм уверен, че тя не ме обича.

— Тя ви обича, — ми каза наивната Мартина, — в това съм убедена. Но ако нямате намерение да се ожените за нея, ще направите добре да скъсате напълно, понеже тя е решила да не ви даде нито една-единствена целувка, докато сте само неин любим. Вие ще трябва да се решите да я оставите или да се примирите с това, че няма да получите нищо.

— Вие говорите като ангел, но как можете да сте толкова положителна, че тя ме обича?

— Знам това съвсем сигурно и понеже сме си обещали братска любов, ще ви кажа защо. Когато Анджела спи у нас, тя ме прегръща нежно и ме нарича неин любим абат.

При тези думи Нанета високо се засмя и запуши устата й с ръка. Но това наивно признание ме възбуди до такава степен, че ми беше много трудно да се овладея.

Мартина каза на Нанета, че след като съм толкова умен, не е възможно да не зная какво става между млади момичета, когато спят заедно.

— Естествено, — побързах да кажа — тези малки шеги са познати всекиму и аз не вярвам, моя мила Нанета, че сте намерили това приятелско признание на вашата сестра за непредпазливо.

— Станалото, станало, но такива неща не се разправят. Ако Анджела узнаеше!

— Ще бъде отчаяна, но Мартина ми даде с това доказателство за приятелство и аз ще съм й благодарен цял живот. Въпросът е изчерпан. Отвращавам се от Анджела и не ще й кажа повече нито дума. Тя е неискрена. Просто иска да ме опропасти.

— Но ако ви обича, има право да иска да се омъжи за вас.

— Признавам това, но тя мисли само за себе си. Знае, че страдам. Би ли могла да действува по такъв начин, ако ме обича заради самия мен? Междувременно нейната фантазия измисля средства да уталожи страстта си с нашата прелестна Мартина, която е така любезна да заема при нея мястото на съпруг!

При тези думи Нанета се засмя още по-сърдечно, но аз останах сериозен и говорих още известно време на сестра й в същия тон, като казвах, че Анджела в отговор на нейната благосклонност вероятно също играе за нея ролята на съпруг. Но тя отговори усмихната, че Анджела била мъж само на Нанета и Нанета бе принудена да признае това.

— Но как Нанета нарича своя мъж при техния любовен екстаз? — попитах отново аз.

— Никой не знае.

— Значи, вие обичате някого, Нанета?

— Това е вярно, но никой никога няма да научи моята тайна.

Това въздържане ме наведе на мисълта, че е възможно сладката тайна да е свързана с моята собствена личност и че, може би, Нанета беше съперница на Анджела. Вследствие на увлекателния разговор добих постепенно желанието да не прекарвам нощта напразно при две толкова прелестни момичета, които бяха създадени за любов.

— Аз съм твърде щастлив — им казах, — че изпитвам към вас само приятелски чувства, тъй като иначе бих бил в голямо затруднение как да прекарам нощта с вас, без да изпадна в изкушение да ви дам доказателства за моята нежност и да изисквам такава от вас, понеже вие и двете сте удивително красиви и създадени да очаровате всеки мъж, на когото дадете възможност да ви опознае по-добре.

Докато продължавах да говоря в същия дух, дадох вид, че ми се спи. Нанета първа забеляза това и ми каза:

— Без церемонии, легнете си в леглото. Ние отиваме в другата стая и ще спим на канапето.

— Бих изглеждал пред себе си като съвсем жалък човек, ако направя това. Нека продължим разговора. Моята умора ще премине. Жал ми е за вас. Легнете си в леглото, мои прелестни приятелки. Аз ще отида в съседната стая. Ако ви е страх, заключете се, но ще постъпите несправедливо спрямо мен, тъй като аз ви обичам само като брат.

— Никога няма да направим това! — извика Нанета. — Но съгласете се, спете тук!

— Не мога да спя с дрехи.

— Но съблечете се! Ние няма да гледаме.

— Не ме е страх от това, но никога няма да мога да заспя, като виждам, че вие трябва да бодърствувате заради мен.

— Ние също ще легнем в леглото — каза Мартина, но без да се събличаме.

— Това е проява на недоверие, което е обида за моята честност. Кажете ми, Нанета, считате ли ме за честен човек?

— Да, разбира се!

— Добре, но трябва да ме убедите в това. Легнете съблечена до мен и разчитайте на честната ми дума, че няма да ви докосна. Освен това вие сте две срещу един. От какво можете да се страхувате? С една дума, ако не се съгласите да ми дадете това доказателство за доверие, поне докато ме видите заспал, аз няма да легна в леглото.

След това замълчах и се направих, че заспивам.

След като си поговориха един момент тихо, Мартина ми каза да легна само аз в леглото, а те щели да ме последват, щом като се уверят, че съм заспал. Тъй като и Нанета ми потвърди същото, аз им обърнах гръб, съблякох се и легнах, като им пожелах лека нощ. Едва легнал и се престорих на заспал. Скоро обаче сънят наистина ме обори и се събудих едва когато усетих, че лягат при мен. Обърнах се на другата страна, като че исках отново да заспя и останах да лежа спокойно, докато реших, че са заспали или ако още не са заспали напълно, да могат да заспят. Бяха обърнати с гръб към мен и светлината бе угасена. Посегнах напосоки и отправих първо нежността си към тази, която лежеше отдясно, без да зная дали е Нанета или Мартина. Намерих я със свити колена, увита в ризата, която единствено бе задържала. Без да употребя сила и щадейки нейната срамежливост, аз я докарах постепенно до състояние да се признае за победена и да не може да стори нищо друго, освен да ме остави да действувам, като се преструва на заспала. Скоро природата заговори и в нея и тя негласно ме подкрепи. Постигнах целта си. Моите усилия бяха увенчани с пълен успех и за мен не съществуваше вече никакво съмнение, че съм получил нейната девственост, на която ние може би само от предразсъдък придаваме такава голяма цена. Възхитен, че изпитах наслада, с която едва сега се запознах в пълния й размер, се отстраних тихо от моята хубавица, за да отдам на сестра й нов дан за моята любовна страст. Намерих я да лежи неподвижно по гръб в положението на човек, потънал в дълбок, спокоен сън. Приближавайки се предпазливо, като че се страхувах да не я събудя, аз започнах най-напред с това, да лаская чувствата й, при което се убедих, че те са също така недокоснати като у сестра й. Но щом забелязах по едно неволно движение, че богът на любовта е готов да приеме дара, започнах да принасям жертвата. Сега тя внезапно се поддаде на силното чувство, което я вълнуваше, и като че ли уморена да играе комедията по-нататък, сама ме притисна силно в обятията си в момента на опиянението, покри ме с целувки, отговори на моя екстаз със същото въодушевление и любовта съедини душите ни в еднакво сладострастие.

По този признак помислих, че съм познал Нанета. Казах й го.

— Да, аз съм! — каза тя — и заявявам, че аз и сестра ми ще сме щастливи, ако ти останеш честен и верен към нас.

— До смърт, ангеле мой! И понеже всичко, което сторихме беше дело на любовта, между нас няма повече да става дума за Анджела!

Помолих я да стане и запали свещта, но Мартина скочи веднага с готовност и ни остави да лежим. И както държах в прегръдките си въодушевената от огъня на любовта Нанета, а Мартина със свещ в ръка, застанала пред нас като че ли с поглед искаше да ни обвини в неблагодарност, понеже не й казахме нищо, макар че тя първа се съгласи с моите милувки и с това окуражи сестра си да я последва, изведнъж почувствувах пълното си щастие.

— Да станем, мили мои — извиках аз — и да се закълнем във вечно приятелство!

Веднага станахме, измихме се взаимно, при което те се смяха сърдечно, и това поднови желанията ни. После в костюми от златния век изядохме останките от нашата вечеря. След като си бяхме казали хиляди неща, които само опиянението от любовта може да внуши, легнахме отново в леглото и очарователната нощ продължи във взаимни доказателства на нашата страст. Нанета получи последното доказателство за моята нежност. Понеже госпожа Орио беше отишла вече на литургията, ние трябваше да побързаме с раздялата. Още веднъж им дадох уверение, че са угасили в сърцето ми всички чувства към Анджела. Пристигнал в жилището си, легнах в леглото и спах блажено, докато стана време за обяд.

Господин Де Малипиеро забеляза веселото ми лице и уморени очи, но аз замълчах, не му казах нищо и го оставих да си мисли каквото иска. Два дни по-късно посетих госпожа Орио и, тъй като Анджела не беше там, останах на вечеря и си отидох заедно с господин Роза. По време на моето посещение Нанета намери удобен случай да ми предаде писмо и пакетче. Пакетчето съдържаше парче восък с отпечатък на ключ, а в писмото се казваше, че трябва да дам да ми направят ключ и да го използувам, за да прекарвам нощта с тях, колкото пъти пожелая. Освен това тя ми съобщаваше, че Анджела е била у тях предишната нощ и е отгатнала всичко случило се. Те признали и я укорили, че само тя била виновна за това. Тя ги обидила с най-тежки думи и заявила, че няма да стъпи повече в къщата им, но това им било съвсем безразлично.

Няколко дни след това щастието ни освободи от Анджела. Нейният баща бе поканен за няколко години във Виченца да рисува там фрески в някои къщи и той я взе със себе си. Благодарение на нейното отсъствие аз се намирах в спокойно притежание на тези две прелестни момичета, с които прекарвах най-малко две нощи в седмицата, тъй като имах лесен достъп с помощта на ключа, който дадох веднага да ми направят.

Бяха последните дни на карнавала, когато господин Мандзони ми каза, че прочутата Джулиета иска да говори с мен. Тя много съжалявала, че не ме вижда повече у нея. Бях любопитен да знам какво има да ми казва и отидох заедно с него при нея. След като ме прие много учтиво, тя каза, че знаела, че имам хубава зала в къщата си и желаела да дам бал, всичките разноски, по който щяла да понесе. Съгласих се. Даде ми двадесет и четири цехина и изпрати свои хора у нас, за да поставят полилеи в залата и в стаята ми. От своя страна аз трябваше да се погрижа за оркестъра и за вечерята.

Господин де Санвитали беше вече отпътувал и правителството на Парма го беше поставило под попечителство. Видях кавалера десет години по-късно във Версай. Тогава той беше декориран с кралския орден като главен началник на дворцовия манеж на херцогинята на Парма, най-възрастната дъщеря на Людвиг петнадесети, която, като всички принцеси от френския двор, никога не можа да привикне към живота в Италия.

Моят бал се състоя и всичко мина много добре. Гостите принадлежаха изцяло към кръга на Джулиета, с изключение на госпожа Орио, нейните племеннички и адвоката Роза, които се намираха в съседната стая, тъй като бях изпросил позволение да поканя и тях, макар че не принадлежаха към висшето общество.

Когато след вечерята се танцуваше менует, хубавицата ме дръпна настрана и ми каза:

— Заведете ме във вашата стая; дойде ми нещо весело на ум, ще се посмеем.

Моята стая беше на третия етаж. Поведох я нагоре. Щом влязохме вътре, видях я да заключва, но не знаех какво да мисля за това.

— Искам — каза ми тя — да ме облечете напълно като абат в един от вашите костюми. Аз пък ще ви облека в моите дрехи. Така преоблечени ще слезем долу и ще танцуваме заедно. Бързо, драги приятелю, най-напред да си направим косите!

Сигурен в сладката награда и възхитен от рядкото приключение, аз наредих дългата й коса в кръг около главата, а после се оставих тя да ми направи прическата. Сложи ми червило, изкуствени бенки, изобщо оставих се да направи всичко с мен, като я уверих, че това ми доставя удоволствие. След всичко тя се съгласи любезно да я целуна при условие, че няма да искам повече.

— Само от вас, красива Джулиета — отговорих аз — зависи всичко. Казвам ви искрено: аз ви обожавам!

Поставих върху леглото си една риза, яка с широки гънки, долни гащи, черни чорапи и костюм. Тя свали роклята си и сръчно облече долните гащи, като отбеляза, че са удобни, но когато стигна до обуването на панталоните се яви затруднение: коланът им бе много тесен и не оставаше нищо друго, освен да се разпори отзад или да се изреже малко. Аз се заех да оправя всичко и седнах на леглото. Тя застана с гръб пред мен. Започнах да работя, но тя намери, че искам много да видя, че работя несръчно и че я докосвам там, където не трябва. Стана нетърпелива, отдръпна се от мен, раздра колана на две и сама оправи всичко, доколкото бе възможно. След това й помогнах да обуе чорапите и обувките и й облякох ризата. Когато обаче поставях набраната яка, тя реши, че ръцете ми са много любопитни — гърдите й всъщност не бяха много добре развити! Наруга ме с хиляди обиди, нарече ме нечестен. Аз я оставих спокойно да се издума. Държах главно да не ме счита за глупак. Освен това бях на мнение, че една жена, за която някой е платил сто хиляди дуката, си струва труда да бъде разгледана по-подробно. Най-сетне тя бе готова и сега дойде моят ред. Свалих бързо панталоните си, макар че тя бе против това. След това тя трябваше да ми облече ризата и полата, накратко да ме облече. Но изведнъж тя започна да се сърди за това, че съвсем не скривам очевидното въздействие на прелестите й върху мен и отказа да се съгласи на милостта, която веднага би ме успокоила. Понечих да я целуна, но тя се възпротиви. Аз обаче станах нетърпелив и я принудих въпреки волята й да види крайния акт на моята възбуда. При това зрелище тя започна отново да ругае. Доказвах й, че не е права, но напразно. И въпреки яда й все пак се наложи тя да ми помогне да се облекча напълно.

Очевидно една порядъчна жена, която се е впуснала в подобно приключение, би имала по-нежни намерения и не би ги отрекла в момент, когато вижда, че се споделят и от другата страна. Но жени от типа на Джулиета таят духа на съпротивата, който всъщност ги прави врагове на самите себе си. Освен това Джулиета вероятно мислеше, че сама се е измамила, когато видя, че не съм срамежлив и моята опитност й се струваше като липса на уважение. Вероятно би й било по-приятно, ако само си откраднех от нея няколко дребни благоволения, но с това бих поласкал твърде много нейното самочувствие.

Когато бяхме вече напълно преоблечени, слязохме заедно в залата, където множеството похвали ни върнаха бързо доброто настроение. Всички ми приписваха любовно приключение, каквото всъщност не бях имал, но ми беше приятно да оставя хората с това убеждение и започнах да танцувам с моя мним абат, когото за голямо съжаление намирах прелестен. Джулиета се държеше с мен през цялата вечер така добре, че счетох промененото й държане като един вид разкаяние и почти съжалявах за моето отношение към нея, но за тази моя самоизмама скоро бях наказан.

Когато след контра танца всички кавалери се почувствуваха свободни да си позволяват волности с преоблечения абат, аз също отидох при младите момичета, които не бягаха от моите милувки, за да не изглеждат смешни поради съпротивата си.

Господин Кверини ми отправи глупавия въпрос дали съм запазил панталоните си и когато му отговорих, че е трябвало да ги дам на Джулиета, той седна натъжен в един ъгъл на залата и не танцува повече.

Тъй като цялото общество скоро забеляза, че нося женска риза, никой не се съмняваше повече, че жертвата е принесена. Изключение правеха само Нанета и Мартина, които не можеха да си представят, че съм в състояние да им изневеря. Джулиета забеляза, че е направила много необмислена постъпка, но нещастието бе станало и не можеше да се поправи.

Когато след известно време отидохме отново в моята стая, мислех да я прегърна и да хвана ръката й, за да й докажа, че съм готов да й дам удовлетворение. Мислех, че тя съжалява за поведението си и освен това бях наистина малко влюбен в нея. Но в същия миг тя ми удари толкова силна плесница, че аз в раздразнението си почти щях да й отвърна с удар. Съблякох се бързо и без да я погледна. Тя също се преоблече и така отидохме отново при гостите. Въпреки че се бях добре измил със студена вода, все пак всеки можеше да види по лицето ми следите, които грубата й ръка беше оставила.

Преди да си отиде, тя ме дръпна настрана и ми каза с твърд и най-сериозен тон, че ако имам желание да бъда изхвърлен през прозореца, трябва само да се явя при нея; би ме убила, ако станалото се разчуе. Пазех се да й дам повод както за едното, така и за другото, но не можах да попреча да се разчуе за сменяването на ризите ни. Понеже не ме виждаха повече у нея, решиха, че това се е наложило като удовлетворение за господин Кверини. Читателят ще види, че шест години по-късно това особено момиче се направи, като че ли е забравило случката.

Прекарах постите отчасти с моите два ангела, които все повече ме ощастливяваха, отчасти с изучаването на опитната физика в манастира дела Салуте. Вечер посещавах събраното в къщата на господин де Малипиеро общество. След Великден обаче отидох по покана на графиня Монте Реале в Пазеано, нетърпелив да видя отново моята Лучия. Там намерих друго общество, съвсем различно от онова, което беше предишната есен. Граф Даниело, най-старият син в семейството, се беше оженил за една кръщелница на старата графиня и гостуваше с жена си и балдъзата си. Вечерята ми се стори много дълга. Дадоха ми отново старата стая и аз копнеех да видя Лучия, с която вече не смятах да се отнасям като с дете. Понеже не я видях преди лягаме, очаквах да я видя непременно на следващата сутрин при събуждането. Но кого видях да се появява вместо нея? Една грозна дебела слугиня. Попитах я за семейството. Тя ми отговори на нейното наречие, от което не разбрах нищо.

Обезпокоен се питах какво може да е станало с Лучия. Дали са открили нашата тайна връзка? Дали не е болна или умряла? Облякох се и тръгнах да я търся. Ако са й забранили да ме посещава, си казвах аз, ще си отмъстя. По някакъв начин щях да намеря възможност да й говоря и за отмъщение ще сторя с нея това, което въпреки любовта си не направих от честност. В този миг влезе вратарят с тъжно лице. Попитах как е жена му, как е дъщеря му, но при това име в очите му се появиха сълзи.

— Умряла ли е?

— Ако Бог е поискал, може и да е умряла!

— Какво напрани тя?

— Избяга с бързоходеца на господин граф Даниело и не знаем къде може да е.

Дойде и жена му. От разговора скръбта й се събуди отново и тя припадна. Когато вратарят видя, че искрено се присъединявам към скръбта им, ми каза, че нещастието ги е сполетяло само преди осем дни.

— Познавам бързоходеца — казах аз. — Той е подлец. Помоли ли ви за ръката на дъщеря ви?

— Не, защото беше сигурен, че не бихме му я дали.

— Аз се учудвам на Лучия.

— Той я е измамил и чак след бягството им предположихме истината. Напоследък беше много надебеляла.

— Значи са имали от дълго време отношения?

— Тя се запозна с него около месец след вашето заминаване. Той трябва да я е омагьосал, тъй като Лучия беше невинна като гълъб. Мисля, че можете да потвърдите това с чиста съвест.

— И никой ли не знае къде са?

— Никой! Бог знае какво ще направи негодникът с нея!

Наскърбен като тези добри хора, излязох и се разхождах наоколо из гората, за да разсея мъката си. Прекарах два часа в разни разсъждения, като всичките започваха с „ако“. Ако бях дошъл още преди осем дни, което лесно можех да сторя, моята нежна Лучия би ми доверила всичко и аз бих предотвратил това позорно дело. Ако бях направил с нея, както с Нанета и Мартина, тя при заминаването ми не би се намирала в състояние на възбуда, която без съмнение е било главната причина за погрешната й стъпка. Ако не ме познаваше преди бързоходеца, нейната чиста дотогава душа не би го послушала. Отчаян признах пред себе си, че бях оръдието на подлия измамник.

Цветето, което правеше ме Бог,

Цветето, което аз не докоснах,

Нейната невинност, за да не премахна,

Той го, ах! откъсна, даже го потъпка!

Ако знаех къде мога да я намеря, сигурно бих отишъл, за да я доведа обратно при нейните родители, но липсваше всякакво указание къде би могла да бъде.

Преди да узная за нещастието на Лучия бях суетен, дори горд от това, че имах достатъчно самообладание да я оставя недокосната. Сега се срамувах и съжалявах за моето въздържание. Реших твърдо за в бъдеще да се държа по-разумно в това отношение. Бях неутешим от мисълта, че нещастното момиче може би е изпаднало в нужда или, безчестие, че проклина спомена за мен и ме мрази като виновник за нейното нещастие. Вследствие на тази тъжна случка, аз възприех една нова система, с която по-късно отидох твърде далеч.

Отидох в градината при веселото и шумно общество, което ме прие така добре и така повдигна настроението ми, че при ядене развеселявах всички. Огорчението ми беше така голямо, че можех да го надвия само с дива веселост, иначе би трябвало да замина. Силен подтик ми даде красивото лице и още повече съвсем новия за мен характер на младоженката. Нейната сестра бе по-хубава, но аз започнах да се страхувам от такива още неизлъгани момичета — те създаваха много грижи.

Младата съпруга, която бе около деветнадесет или двадесетгодишна, влезе в очите на цялото общество със своето неестествено държане. Тя беше бъбрива, главата й бе пълна с поговорки, с които искаше да блесне и които употребяваше често и не намясто. Беше набожна и така влюбена в своя съпруг, че не можеше да скрие неудоволствието си, когато той любезничеше на масата със своята балдъза, срещу която седеше и се възхищаваше от нейната красота. Така тя ставаше твърде смешна. Нейният мъж беше объркана глава, който може би обичаше много жена си, но считаше за уместно да се показва безразличен към нея и от суета намираше удоволствие в това да й дава разни поводи за ревност. Тя, от своя страна, се страхуваше да не я сметнат за глупава, ако не даде вид, че забелязва всичко. Доброто общество я правеше несръчна именно защото постъпваше така, като че ли е свикнала само на подобно общество. Когато говорех разни безсмислици, тя ме слушаше внимателно и се смееше на неподходящи места, понеже не искаше да мине за ограничена. Нейното особено, несръчно и неестествено държане ми достави удоволствието да я опозная по-добре и аз започнах да любезнича с нея.

Моите големи и малки учтивости, моите услуги, даже моите щуротии скоро дадоха повод на всички да се сетят, че имам известни намерения спрямо нея. Съпругът й бе открито предупреден, но той се правеше на герой и когато му казаха да внимава, прие това откъм смешната му страна. Аз от своя страна се правех на скромен, понякога дори на безгрижен. Верен на своята роля, той ме подбуждаше да любезнича с жена му, която от своя страна много несръчно ми отвръщаше.

Пет или шест дни любезничех усърдно с нея, докато веднъж тя бе тъй непредпазлива да ми каже при една разходка в градината защо е така неспокойна и че мъжът й нямал право да й дава повод за това. Отговорих й с приятелски тон, че най-доброто средство да го поправи, е привидно да не забелязва вниманието на своя мъж към сестра й и да се прави на влюбена в мен. За да я склоня да последва предложението ми й казах, че моят план е труден за изпълнение, тъй като е нужно много голям ум, за да се играе роля, която изисква голямо умение да се преструва. С това засегнах чувствителното й място и тя веднага ме увери, че може да изиграе отлично тази роля. Въпреки уверенията си обаче тя се държеше много несръчно и всички разбраха, че планът е мой.

Един ден се намирах сам с нея в една от градинските алеи и понеже бях сигурен, че никой не може да ни види, поисках да превърна комедията в истина. Тогава тя прибягна до опасното средство да избяга и да се върне сама при останалото общество. Естествено, щом се появих, бях подигран като несръчен ловец. При първа възможност я порицах за бягството й, като обясних, че с това е дала големи предимства на своя съпруг. Похвалих нейния ум и порицах фалшивото й възпитание. Казах й, че тонът, който употребявам спрямо нея, отговаря на приетите форми в доброто общество и че е доказателство колко високо ценя нейния ум. На единадесетия или дванадесетия ден обаче тя ме изкара извън себе си, когато при едно от най-хубавите ми излияния ми каза, че като свещеник трябвало да зная, че извънбрачните любовни връзки са смъртен грях. Бог виждал всичко и тя не искала да отиде в ада. От друга страна, не трябвало да казва на изповедника си, че се е забравила дотам, че да греши с един свещеник. Аз възразих, че не съм никакъв свещеник, но тя ме постави в затруднение, като ме попита дали възнамеряваното от мен не е грях. Понеже нямах смелостта да откажа, чувствувах, че трябва да поставя край на моето приключение.

Промененото ми, вече спокойно поведение бе забелязано на масата и старият граф, който с удоволствие се шегуваше, каза високо, че историята била приключена. Това бе за мен благоприятен завършек. Казах на моята коравосърдечна и набожна хубавица, че отношенията ни са известни на всички, но това не помогна и аз изчерпах лъжите си. Случаят обаче ми дойде на помощ. Сплетнята внезапно взе съвсем друг обрат.

На Възнесение всички направихме посещение на госпожа Бергали, прочутото украшение на италианския Парнас. Когато същата вечер тръгвахме обратно за Пазеано, моята хубавица — арендаторка поиска да седне в една четириместна кола, в която седяха вече нейният мъж и сестра й, докато аз бях самичък в една красива двуколка. Вдигнах шум, че това е знак на недоверие и обществото й направи бележка да не ми нанася такава обида. Тя се качи при мен. Казах на кочияша да кара по най-късия път и той се отдели от другите коли, като избра един път през гората Чеквини. Когато тръгвахме, небето бе ясно, но не мина и половин час, започна буря, каквито на юг често се разгарят. Изглеждаше като че всички стихии искат да обърнат света с главата надолу, но нищо подобно не става. Небето скоро се изяснява наново и въздухът се пречиства и освежава. Затова такива бури всъщност са само приятни.

— О, небе! — извика моята арендаторка — наближава буря!

— Да, и въпреки покрива на нашата кола, дъждът ще развали хубавото Ви облекло. Много съжалявам за това.

— Не ми е до облеклото, но ме е страх от гръмотевиците.

— Запушете си ушите.

— А светкавиците?

— Кочияш, искаме да се отбием някъде.

— Най-близките къщи, господин абат, са отдалечени на половин час. Докато стигнем до тях, бурята ще премине.

Той продължи спокойно по-нататък. Светкавиците раздираха небето, гръмотевиците трещяха, моята арендаторка трепереше с цялото си тяло. Дъждът се изливаше на потоци. Аз съблякох пелерината си, за да се покрием отпред. В същия миг бяхме заслепени — на сто крачки пред нас пламна светкавица. Конете изплашено се дръпнаха и моята бедна спътница се разтрепери от ужас. Инстинктивно се хвърли върху мен и ме прегърна здраво. Аз се наведох да вдигна падналата пелерина, при което използувах случая да й вдигна полата. Тя направи движение да свали отново полата си, но в същия миг изтрещя нова гръмотевица и тя се вцепени от страх. Покрих я бързо с пелерината си и я притеглих към себе си. Движението на колата ми помогна в това и тя падна в най-удобно за мен положение върху мен. Естествено, аз не губих време, престорих се, че оправям часовника в джоба на жилетката си и се приготвих за нападение. Тя почувствува, че не би могла да ме избегне, ако не попречи бързо на намерението ми. Започна да се противи, но аз я държах здраво, като й казвах, че ако не се престори на припаднала, кочияшът ще види всичко, щом се обърне. Доставих й удоволствието да ме нарече безчестен нехранимайко и да изсипе още куп проклятия, но междувременно, постигнах най-пълната победа, която някой атлет е спечелвал някога.

Дъждът продължаваше да вали на потоци и силният вятър да го духа срещу нас. Така тя бе принудена да остане в същото положение, но ми каза жално, че опропастявам нейната чест, тъй като кочияшът може да види всичко.

— Та аз го наблюдавам — отговорих аз, — той даже не мисли да се обръща, но дори и да направи това, пелерината добре ни пази от погледа му. Бъдете разумна и останете така, като че сте в несвяст, тъй като нямам намерение да ви пусна.

Изглежда тя се помири със съдбата, си и ме попита само как съм се осмелил да предизвикам светкавиците.

— Ами те са в съюз с мен! — й отговарям.

Изглеждаше почти склонна да ми повярва. Страхът й изчезна и понеже почувствува, че вече съм в екстаз, ме попита дали най-сетне съм задоволен. Смеейки се, отговорих отрицателно. Трябваше да изисквам съгласието й чак до края на бурята.

— Съгласете се или ще оставя пелерината да падне!

— Отвратителен човек, който ме направи нещастна за цял живот! Доволен ли сте сега?

— Не.

— Какво още искате?

— Потоп от целувки!

— Колко съм нещастна! Но — на!

— Кажете, че ми прощавате и признавате, че сте споделила моята наслада!

— Вие сам знаете. Да, аз ви прощавам.

Сега аз й върнах свободата, оказах й известни услуги и я помолих да направи същите на мен, което тя стори с усмивка.

— Кажете ми, че ме обичате! — извиках аз.

— Не! Вие сте безбожен човек и ще отидете в ада.

Времето отново се бе оправило. Поставих всичко в ред, целунах ръцете й и казах, че може да бъде сигурна, че кочияшът не е видял нищо. Убеден съм, че съм я излекувал от страха от бури и че тя няма да издаде на никого тайната на своето излекуване. Тя ми отговори, че знаела поне това, че никога една жена не е била излекувана чрез подобно средство.

— Това трябва да се е случило — възразих аз — най-малко един милион пъти в течение на хиляда години. Дори искам да ви призная, че разчитах на това, когато се качихте в двуколката, тъй като не виждах никакво друго средство да ви притежавам. Утешете се и ми повярвайте — не съществува страхлива жена, която би могла да противостои в такъв случай.

— Вярвам в това, но за в бъдеще ще пътувам само с моя мъж.

— Няма да направите добре, понеже вашият мъж едва ли би се досетил да ви утеши по начина, по който ви утеших аз.

— И това е вярно. Човек научава от вас особени неща, но ние няма вече да пътуваме друг път сами.

С такива разговори пристигнахме в Пазеано един час преди другите. Слязохме и моята хубавица изтича с всички сили в стаята си, докато аз търсех в кесията си един талер за кочияша. Видях, че той се смееше.

— Защо се смееш?

— Вие знаете защо!

— Вземи един дукат и си дръж устата затворена!

[1] Пиер Гасенди, френски математик и философ (1592–1655), застъпник на материализма, противник на Аристотеловите схващания. — Б.пр. ↑

[2] Прическа алаброс. — Б.пр. ↑

[3] Молитвена броеница у католиците с перли или други зърна за отчитане на молитвите „Аве Мария“, „Отче наш“ и др. — Б.пр. ↑

[4] П. Б. Трапаси Метастазио, италиански поет и драматург (1698–1782), автор на редица лирични трагедии: „Изоставената“, „Дидона“, „Семирамида“, „Александрия“ и др. — Б.пр. ↑

[5] Юдит — древна еврейска героиня, известна със своята красота и с това, че убила прочутия пълководец на Навуходоносор — Олоферн, като му отрязала главата. Когато Олоферн обсадил родния й град Ветил, тя се промъкнала в неприятелския стан, пленила Олоферн с красотата си и след като последният се напил и заспал, тя отрязала главата му и се върнала с нея същата нощ в града. На другия ден евреите окачили главата на градските стени и изплашените асирийци вдигнали обсадата. — Б.пр. ↑

[6] Кекропс бил според старогръцките предания първият цар на Атика, който запознал гърците със земеделието и основал гр. Атина и ареопага. — Б.пр. ↑

[7] Девет часа сутринта. — Б.пр. ↑

[8] Съветът на десетте, състоящ се от десет членове аристократи, е бил главният инструмент за господството на венецианската аристокрация в старата Венецианска република. Той е имал право да контролира даже и самия дож. Създаден е в 1310 г. и е премахнат от Наполеон през 1797 г. Преди това (от 697 г.), властта на дожите, особено на първите от тях, които са били избирани от народа, е била почти неограничена. По-късно между дожите, които се стремели да превърнат властта си в наследствена, и аристокрацията се почват борби, които през 1173 г. завършват с победа за аристокрацията. И със създадения през 1310 г. Съвет на десетте дожът става оръдие на венецианската аристокрация и само изпълнителен орган на нейните решения. — Б.пр. ↑

[9] Бойна метателна машина. — Б.пр. ↑

[10] Доктор по каноническо и римско право. — Б.пр. ↑

Глава пета

Смъртта на моята баба и последиците от това. Загубвам благоволението на господин Де Малипиеро. Нямам вече дом. Тинторета. Отивам в семинарията. Изгонен. Затворен в укрепление.

По време на вечерята говорихме само за бурята и арендаторът, който познаваше слабостта на жена си, ми каза, че бил убеден, че не ще пътувам още веднъж с нея.

— Както и аз с него — извика бързо младата жена, — защото той е безбожен човек, който със своите лоши шеги предизвиква светкавиците!

Жената умееше така сръчно да ме избягва, че не ми се удаде нито за момент да остана насаме с нея.

Когато се върнах във Венеция, намерих моята добра баба болна и поради това трябваше да скъсам с всички досегашни мои навици на живот. Обичах я твърде много, за да не се погрижа с цялото си възможно старание за нея. Затова не се отделих нито за момент от леглото й, докато тя не изпусна и последната си въздишка. Беше й невъзможно да ми остави нещо, тъй като бях получил приживе всичко, което можеше да ми даде. Въпреки това смъртта й имаше такива последици за мен, че трябваше да преустроя коренно живота си.

Един месец след нейната смърт получих писмо от моята майка. Тя ми пишеше, че тъй като не виждала никаква възможност да се върне във Венеция, решила да освободи къщата, за която досега бе плащала наем. Била съобщила намеренията си на абат Гримани и аз съм трябвало да постъпя съгласно неговите разпореждания. Той бил получил нареждането да продаде мебелите и да заведе мен, както и моите братя и сестри в някой добър пансион. Мислех, че съм задължен да отида при Гримани и да го уверя, че винаги ще се подчинявам на неговите разпореждания.

Наемът за къщата беше предплатен до края на годината и след като знаех, че вече няма да имам жилище и че всичките мебели ще бъдат продадени, не ограничавах повече своите нужди. Бях вече продал някои долни дрехи, пердета, килими, порцелан. Сега продължих с огледала, кревати и др. Не се самозалъгвах, че на това ще бъде погледнато с лошо око, но знаех, че всичко беше наследство от баща ми, върху което майка ми нямаше права. А да се спогодя с братята си винаги имах още достатъчно време.

Четири месеца по-късно майка ми отново ми писа. Писмото й бе с адрес от Варшава и в него намерих прибавено още едно писмо. Тя ми пишеше:

Тук се запознах, мили сине, с един учен минимит[1] — калабриец, чиито отлични качества отправяха мислите ми към теб при всяко негово посещение. Преди една година му казах, че имам син, който иска да стане духовник, но нямам средства да го издържам. Отговори ми, че този син би станал и негов, ако бих могла да ходатайствам пред кралицата той да стане епископ в своята родина. Това лесно би могло да стане, ако тя има добрината да пише на своята дъщеря, кралицата на Неапол, и да й го препоръча.

Пълна с упование в Бога, аз се хвърлих в краката на Нейно Величество и получих милостта й. Кралицата се съгласи да пише на дъщеря си и почтеният прелат е назначен вече от папата за епископ на Марторано. Верен на своята дума, той ще те вземе със себе си, сине мой, към средата на идната година, защото за да стигне в Калабрия, трябва да мине през Венеция. Той сам ти пише това в тук приложеното писмо. Отговори му веднага и изпрати писмото си до мен. Аз ще му го предам. Той ще те поведе по пътя, който води към най-високите върхове на църквата. Представи си какво утешение ще бъде за мен, когато след двадесет или тридесет години ще имам щастието да те видя поне като епископ! До времето на неговото идване абат Гримани ще се грижи за теб. Давам ти моята благословия.

Писмото на епископа беше написано на латински и повтаряше съдържанието от писмото на майка ми. Освен това то беше твърде обещаващо. Съобщаваше ми, че ще остане във Венеция само три дни.

Отговорих както подобаваше.

Тези две писма ми забъркаха главата. Сбогом, Венеция! Със сигурен изглед за най-бляскаво щастие, едва можех да дочакам да стъпя на попрището, което щеше да ме отведе до тази цел и се поздравих, че се разделям без съжаление с всичко, което оставям в родината си, „Суетностите се свършиха!“ — казах си аз. „За в бъдеще ще се интересувам само от големи и важни неща“. Господин Гримани ми направи най-хубави комплименти за моята съдба и ме увери, че щял да положи най-големи грижи да ми намери добър пансион, в който да постъпя към Нова година, за да дочакам пристигането на епископа.

Господин де Малипиеро, който беше голям мъдрец и виждаше, че губя ценно време във Венеция в удоволствия и развлечения, беше възхитен, че още следващата година щях да потърся щастието си другаде и че с готовност се подчинявах на обстоятелствата. По този повод той ми даде един съвет, който никога няма да забравя. Прочутото правило на стоиците: — „Следвай Бога“! — трябва да се изкаже по-точно със следните думи: предостави се на това, което съдбата ти предлага, доколкото не чувствуваш отвращение към него. Това е демонът на Сократ — „често предупреждаваш, рядко насърчаваш“, — откъдето произлиза и изречението на същите стоици — „съдбата посочва пътя“.

Дотук се простираха знанията на господин де Малипиеро. Той беше учен, без да е чел друга книга, освен тази на естествения морал. Но като че ли трябваше да се докаже, че нищо не е съвършено и че всичко има своята добра и лоша страна. Макар че следвах неговите принципи, един месец по-късно се случи събитие, което ми навлече неговата немилост и от което не почерпих никаква поука.

Господин сенаторът вярваше, че може да прочете по известни признаци по лицата на младите хора, че за всичко в живота си трябва да благодарят на щастието си. И щом беше убеден, че е забелязал това, той приближаваше въпросният млад човек до себе си, за да го поучи как може да подпомогне щастието си с разумно поведение. Той разсъждаваше много вярно, че в ръцете на непредпазливия лекарството става отрова, както и че отровата в ръцете на един мъдрец става лекарство.

По мое време той покровителствуваше трима млади хора, за чието образование правеше всичко, което беше по силите му. Това бяха, освен мен, Тереза Имер, която читателят отчасти вече познава и по-късно ще опознае по-добре, и дъщерята на Гардела, гондолиер, която беше три години по-млада от мен и имаше прелестно миловидно личице. За да й създаде бъдеще, спекулативният старец я накара да учи танци, „понеже не е възможно“, казваше той, „билярдна топка да падне в мрежата, ако не е ударена“. Това младо момиче игра по-късно под името Аугуста блестяща роля в Лайпцигското общество. В 1757 година тя бе призната за официална любовница на Вюртембергския херцог. Беше очарователна. За последен път я видях във Венеция, където умря преди две години. Нейният съпруг, Микеле д’Агата, се отрови малко след нейната смърт. Един ден, след като ние тримата се бяхме нахранили у сенатора, той ни остави сами, за да се отдаде на обичайната си следобедна почивка. Няколко минути по-късно малката Гардела си отиде, тъй като имаше урок. Останах сам с Тереза, която съответствуваше на вкуса ми, макар че дотогава никога не бях любезничил с нея. Седяхме един срещу друг на една малка масичка с гръб към вратата на кабинета, където, както мислехме, спеше старият господин. По някакъв повод пожелахме да установим разликата в нашето телесно устройство. Но тъкмо бяхме стигнали до най-интересната част от нашата задача, трябваше да оставим работата недовършена, тъй като аз получих силен удар с бастун по гърба и веднага след това втори, който без съмнение щеше да бъде последван от още много други, ако не бях си плюл на петите. Без пелерина и шапка се втурнах през глава навън и се затворих в стаята си у дома. Само четвърт час след това получих двата изоставени предмета по една стара домакиня на сенатора, заедно с едно писмо, в което ми се забраняваше да стъпя отново в двореца на Негово Превъзходителство. Без да губя нито минута, му отговорих следното:

Когато ме ударихте, бяхте разгневен, следователно не можете да се похвалите, че сте ми дали урок, който заслужава да бъде научен. Не мога да ви простя и поради това, че би трябвало да забравя, че сте мъдрец, а това аз никога няма да мога.

Благородният господин имаше може би право, ако гледката, която му представихме, не му бе харесала. Но въпреки цялата му предпазливост, в случая той бе действувал много непредпазливо, тъй като всички слуги научиха причината за моето изпъждане и скоро целият град се смееше на моята история. Както ми каза Тереза по-късно, той не се осмелил да я укорява. Естествено и тя не се осмелила да го моли за милост към мен.

Наближаваше моментът, когато трябваше да напусна дома на моя баща. Една хубава сутрин видях пред себе си мъж на около четиридесет години с черна перука, яркочервено наметало и много почерняло от слънцето лице. Той ми връчи писмена заповед от господин Гримани да му предам всички мебели от къщата по опис, който носеше у себе си и чието копие се намираше у мен. Аз взех моя опис и му показах всички мебели, отбелязани в него, които не бяха поели по друг път, като за тези, които липсваха, казах, че не знам какво е станало с тях. Господинът повиши тон, като че ли беше господар на къщата и започна да вика, че искал да знае какво съм направил с тях. Този тон не ми хареса. Отговорих му, че не съм длъжен да му давам сметка и понеже той продължи да крещи, му посочих вратата с тон, който показваше, че зная, че съм господар в собствената си къща.

Считах се задължен да известя господин Гримани за случилото се и затова отидох рано при него, но там намерих същия дангалак, който му беше разказал вече всичко. След остра нападка, която мълчаливо оставих да премине край ушите ми, абатът поиска сметка за всичко липсващо. Казах му, че е трябвало да продам нещата, за да не правя дългове, след което той започна да се държи с мен като с крадец. Каза ми, че съм нямал право на това и че той знаел вече какво да прави. Накрая ми заповяда да напусна веднага къщата.

Извън себе си от гняв, изтичах при един евреин, за да му продам всичко, каквото все още беше останало, но тъкмо когато исках да вляза в дома си, намерих пред вратата един съдебен служител, който ми връчи заповед. Прочетох я и открих, че бе издадена по искане на някой си Антонио Рацета. Това беше мъжът с почернялото лице. По всички врати имаше вече печати и аз не можех да вляза дори в стаята си, тъй като съдебният пристав се бе показал така предвидлив да остави пазач. Незабавно отидох при господин Роза и в общи черти му изложих случая. Той взе заповедта, прочете я й ми каза: „Печатите ще бъдат снети утре сутринта. Междувременно ще направя това достояние на главния държавен адвокат. Тази нощ, драги мой, ще трябва да спите при някой приятел. Това е насилие, но ще ви се плати скъпо за него. Рацета действува по препоръка на господин Гримани.“

— Това е негова работа.

Прекарах нощта при моите ангели и на другата сутрин отидох в къщи, където намерих печатите свалени. Тъй като Рацета не се яви, господин Роза го покани от мое име пред Наказателния съд и се разпореди, ако не се отзове и на втората покана, да бъде затворен. На третия ден господин Гримани ми писа писмо и ми заповяда да отида при него. Отидох веднага. Щом ме видя, той ме попита с груб тон какво собствено искам?

— Да се предпазя от насилие, да се поставя под закрилата на закона и да се защитавам срещу един човек, с когото никога не би трябвало да имам нищо общо и който ме принуди да прекарам нощта на лошо място.

— На лошо място?

— Естествено. Той нарочно ми попречи да си отида в къщи.

— Сега имаш къщата си. Но преди всичко иди при адвоката си и му кажи да спре всички действия срещу Рацета, защото той е постъпил така по моя заповед. Ти щеше вероятно да продадеш и всички останали мебели. Затова взехме предохранителни мерки. Предоставям ти стая в Сан Джовани Кризостимо[2] в една моя къща, чийто първи етаж заема нашата първа балерина Тинторета. Кажи да пренесат нещата ти там и идвай всеки ден да ядеш у дома. Дадох сестра ти в един много добър пансион, а братята ти — в друг. По този начин всичко ще се нареди от добре по-добре.

Отидох веднага при господин Роза, за да му съобщя за станалото. Приех изцяло съвета му да направя всичко, каквото иска господин Гримани. Освен това този изход беше напълно удовлетворяващ ме, още повече, че поканата да се храня при него ми правеше чест. Бях много любопитен и за новото си жилище при Тинторета, понеже по това време много се говореше за нея, тъй като княз фон Валдек правеше големи разходи по поддържането й.

Епископът щеше да дойде по средата на лятото. Значи трябваше да почакам във Венеция най-много още шест месеца, за да поема едно ново поприще, което очаквах да ме отведе може би до папския престол. Виждах всичко в розова светлина и духът ми се издигна лъчист във висините. Градях най-чудни въздушни кули.

По обяд отидох у господин Гримани, където трябваше да седна до Рацета, този неприятен за мен събеседник. През цялото време се правех, че не го виждам. След ядене отидох за последен път в моята хубава къща в Сан Самуеле. Оттам накарах да пренесат всичките ми вещи с гондола в новото ми жилище.

Госпожица Тинторета, която не познавах лично, но чието поведение и характер познавах добре, беше посредствена танцьорка, нито красива, нито грозна, но доста духовита. Княз фон Валдек пръскаше луди пари по нея, но нямаше нищо против тя да запази своя предишен покровител, един благороден венецианец от измрелия род Лино, тогава на шестдесет години, който прекарваше по цели дни при нея.

Този благороден господин, който ме познаваше, дойде вечерта при мен с поздрав от страна на госпожицата, която ми съобщаваше, че била възхитена да ме види в къщата си и че щяло да й направи голямо удоволствие, ако я посетя.

Извиних се пред господин Лино, че не съм знаел, че съм в нейната къща, тъй като господин Гримани не ми е казал нищо за това, иначе бих счел за свой пръв дълг да я посетя още преди да съм се нанесъл в жилището. След тези извинения последвах с готовност пратеника, който ме представи на своята държанка и запознанството бе извършено.

Тя ме прие като принцеса, свали ръкавиците си, за да ми подаде ръка за целувка и съобщи името ми на пет или шест присъствуващи господа, чиито имена изброи едно след друго. След това ме покани да седна до нея. Беше венецианка и затова намирах смешно да говори на френски. Казах й, че не разбирам този език и я помолих да ми говори на италиански. Учудена, че не разбирам френски, тя ми каза с доста обидено изражение на лицето, че с това съм щял да направя лошо впечатление, тъй като в нейната къща, където приемала много чужденци, не се говорел почти никакъв друг език, освен френски. Обещах й да го науча. Един час след това дойде князът, на когото тя ме представи. Той беше много любезен с мен. Говореше добре италиански и през цялото време на карнавала се отнасяше извънредно благосклонно с мен. Към края на карнавала ми подари табакера като награда за един твърде лош сонет, който бях написал за неговата красива Маргерита Гризелини. Това беше фамилното име на Тинторета, а прякорът й се дължеше на факта, че баща й бе бояджия.

Тинторета притежаваше много повече качества от Джулиета да очарова умни хора. Тя обичаше поезията и, ако не чаках моя епископ, бих се влюбил в нея. Самата тя обичаше един млад лекар, отличен човек на име Ригелини, който умря в разцвета на живота си и за когото и сега жаля. В спомените ми от дванадесет години по-късно, отново ще имам възможност да говоря за него.

Към края на карнавала майка ми писа на абат Гримани, че би било неприлично епископът да ме намери да живея при една танцьорка и абатът реши да ме снабди с прилично и достойно жилище. Той се посъветвал със свещеника Тозело и двамата не могли да измислят нищо по-добро от това, да ме дадат в семинария.

Всичко било уговорено без мое знание и свещеникът се зае да ме уведоми за това при свършен факт, като същевременно ме убеждаваше да отида доброволно. Когато обаче го чух да говори с успокоителен тон, който трябваше да ми подслади горчивата чаша, аз неволно се изсмях високо. Трябва да се е учудил безкрайно, когато му казах, че съм готов да отида всякъде, където намират за добре.

Идеята на двамата господа беше смешна, защото как можаха да си помислят да вкарат в семинария един седемнадесетгодишен младеж, и то младеж като мен! И тъй като не чувствувах никаква ненавист срещу това и, както винаги, следвах моя сократовски демон, решението им ми се стори извънредно забавно и аз не само се съгласих, но дори настоявах по-скоро да отида там. Казах на господин Гримани, че съм готов на всичко, стига Рацета да не се намесва. Той ми обеща, но наруши думата си още щом излязох от семинарията. Аз всъщност никога не можах да разбера точно дали този абат Гримани беше добър, защото беше глупав. Всичките му братя бяха като него. Щастието не може да изиграе по-лоша шега на един разумен млад човек от тази да го направи зависим от един глупак. Няколко дни след това свещеникът накара да ме облекат като семинарист и ме заведе в семинарията в Сан Чиприано в Мурано, за да ме представи на ректора.

Епископската църква на Сан Чиприано се обслужваше от сомаски монаси. Това е орден, основан от един венециански благородник, благочестивия Веронимо Емилиани. Ректорът ме прие много сърдечно и любезно, но от ласкателната реч, която ми дръпна, подразбрах, че по негово мнение ме дават в семинария, за да ме накажат или най-малкото да ми попречат да продължа неприличното си поведение. Понеже това накърни самочувствието ми, побързах да му кажа: „Отче, аз не предполагам, че някой би имал дързостта да иска да ме накаже.“

„Не, не, сине мой! Аз исках само да кажа, че вие ще се чувствувате тук много добре.“

След това той ме разведе и ми показа три зали с най-малко сто и петдесет семинаристи, после десет до дванадесет класни стаи, столовата, спалнята, градините за свободните часове, при което с всички сили се стараеше да ме убеди, че тук ще намеря най-щастливия живот, какъвто един млад човек би могъл да си пожелае. При пристигането на епископа съм щял да съжалявам, че трябва да напусна. Същевременно обаче всички ме окуражаваха, като казваха, че съм щял да прекарам тук най-много пет-шест месеца. Тяхната убедителност ме развеселяваше.

В началото на март постъпих в семинарията. Подготвих се за това, като прекарах предшествуващата нощ между моите две приятелки, които поляха леглото с обилни сълзи. Те, както и тяхната леля и добрият господин Роза, не можеха да разберат, как един млад човек като мен може така доброволно да се подчини.

В деня преди отиването ми в семинарията бях така предпазлив да предам всичките си книжа на госпожа Мандзони да ги пази. Това бе един дебел пакет, който едва петнадесет години по-късно получих от доблестната дама. Тя е жива и днес, на деветдесет години е и е запазила своето добро настроение и превъзходно здраве. Госпожа Мандзони ме прие сърдечно и ми каза, че няма да остана нито месец в моята семинария.

— О да, извинете, уважаема госпожо! Отивам на драго сърце и ще чакам там моя епископ.

— Вие сам не се познавате. Не познавате също и вашия епископ, при когото едва ли ще останете дълго.

Свещеникът ме придружи в една гондола към семинарията, но при Сан Микеле трябваше да спрем, защото започнах силно да повръщам. Братът аптекар ме излекува с вода от маточина.

Без съмнение този пристъп на слабост беше предизвикан от това, че бях накадил много тамян пред олтара на любовта. Влюбеният, който знае какво е чувствувал, когато е бил при любимото същество и се е опасявал, че го вижда за последен път — такъв влюбен лесно би могъл да си представи в какво състояние се намирах в тези последни мигове, когато мислех, че още мога да поостана и се полюбувам на моите две приятелки. Никога не желаем едно жертвоприношение да бъде последно и не спираме да принасяме жертви, докато у нас не остане вече никакъв тамян!

Свещеникът ме предаде на ректора; занесоха нещата ми в спалнята, където отидох и аз, за да оставя наметалото и шапката си. Въпреки моя ръст аз не бях поставен в класа на големите, понеже още нямах предписаната възраст. Нека отбележа, че тогава от суетност носех още мъха на страните си, защото той беше неоспоримо доказателство за моята младост. Без съмнение това беше смешно, но в коя възраст човек престава да бъде смешен?! Човек се освобождава по-лесно от пороците си, отколкото от смешните прояви. Тиранията, под която бях поставен, не отиде дотам да ме принуди да се бръсна. Само в тази единствена точка аз я намирах снизходителна.

— В кой клас — ме попита ректорът — искате да постъпите?

— В догматиката[3], предостойни отче. Искам да уча църковна история.

— Ще ви заведа при отеца за препитване.

— Аз съм доктор, Ваше Високопреподобие, и не искам да държа изпит.

— Нужно е, обични сине, елате.

Тази необходимост ми се стори обидна и ме изпълни с негодувание. Веднага реших да си отмъстя и тази мисъл възвърна доброто ми настроение. Отговорих така лошо на всички латински въпроси и направих толкова много езикови грешки, че той се видя принуден да ме прати в най-нисшия клас, граматиката. Така аз се видях за голямо мое неудоволствие другар на двадесет малки десетгодишни момчета.

Почивката ми достави голямо удоволствие, защото моите другари по спалня, които бяха най-малко във философския клас, ме гледаха с комично презрение. Те разискваха помежду си своите възвишени тези и ми се смееха, когато се вслушвах внимателно в тези разисквания, които би следвало да са за мен пълна гатанка. Не смятах да се издавам, но едно непредвидено обстоятелство ме принуди да сваля маската.

Монахът-сомаск отец Барбариго от манастира дела Салуте във Венеция, при когото изучавах физика, посети ректора. Той ме видя, когато излизахме от литургия, и ме отрупа с хиляди комплименти. Първият въпрос, който ми зададе, беше за науката, с която се занимавам и реши, че се шегувам, когато му отговорих, че съм в граматическия клас. Ректорът дойде при нас, аз се сбогувах и всеки отиде в своя клас.

Един час по-късно ректорът дойде и ме извика навън.

— Защо — ме попита той — сте се правили на невежа при изпита?

— Защо — му отговорих аз — вие извършихте неправдата да ме подлагате на изпит?

Той се понамръщи, но ме премести в догматическия клас, където моите другари по спалня с най-голямо учудване ме видяха да влизам следобеда, в часа за почивка. Те ме заобиколиха и всеки искаше да стане мой приятел, така че скоро си възвърнах доброто настроение.

Между тях особено ми хареса със своето красиво лице и умствените си дарби един петнадесетгодишен младеж, който — ако е още жив, сега сигурно е епископ. Той ми вдъхна жива симпатия и през часовете за почивка аз отивах да се разхождам само с него, вместо да играя кегли с останалите. Говорехме за поезия и се възхищавахме на хубавите оди на Хораций. Предпочитахме Ариосто пред Таси и презирахме напълно Петрарка, както и Тасони и Муратори, които го критикуваха. За четири дни ние станахме такива добри приятели, че се ревнувахме един друг и се сърдехме като истински любовници, когато единият оставеше другия и тръгнеше с някой трети.

Един мирянин надзираваше спалнята и имаше задачата да поддържа реда в нея. След вечеря всички се отправяха към спалнята, водени от монах, когото наричаха префект. Всеки отиваше до леглото си, молеше се тихо, събличаше се и си лягаше. Префектът си лягаше едва след като се увери, че всички ученици са вече в леглата си. Голям фенер осветяваше залата, която образуваше правоъгълник от осемдесет на десет стъпки. Леглата бяха поставени на равни разстояния и до главата на всяко легло се намираше молитвен стол, всъщност обикновен стол, и куфарът на семинариста. В единия край на залата се намираха умивалниците, а в другия — леглото на префекта. Леглото на моя приятел бе срещу моето, а фенерът се намираше точно между нас.

Главното задължение на префекта беше да внимава никой ученик да не ляга в леглото на друг, защото се приемаше, че такова посещение не може да бъде невинно и на него се гледаше като на голямо престъпление. Леглото беше за спане, а не за да се забавляваме с другаря си. Считаше се за установено, че ако един семинарист легне в чуждо легло, това става само с неморални намерения. В собственото си легло обаче всеки беше пълен господар на себе си, напълно несмущаван; там той можеше да върши всичко, каквото пожелае и в същото време толкова по-зле за него, ако злоупотреби с тази си свобода. В Германия са забелязали, че тъкмо в онези места, където се събират млади хора, чиито родители полагат особени усилия да попречат на онанизма, порокът се среща най-често.

Съставителите на тези разпоредби бяха невежи глупаци, които не познаваха нито човешката природа, нито морала. Природата има нужди, които трябва да бъдат задоволени, и Тисо[4] има само дотолкова право, доколкото неговите разсъждения засягат млади хора, които злоупотребяват със свободата си. Но злоупотребата би била много рядка, ако директорите бяха умни и мъдри и ако не издаваха нарочни забрани против нея, защото младите хора се поддават на тези опасни отклонения само заради удоволствието от неподчинението, пък и склонността към това е така естествена у човека, че тя е започнала с Адам и Ева.

През нощта на деветия или десетия ден от моето пребиваване в семинарията аз почувствах как някой легна до мен в леглото ми. Този някой хвана ръката ми, разтърси я и ми каза името си. Едва можах да сдържа смеха си. Беше моят приятел. Събудил се и понеже видял фенера угаснал, почувствал желание да ми направи посещение. Веднага го помолих да си отиде, понеже се опасявах, че префектът може да се събуди и бихме се намерили в голямо затруднение, защото по всяка вероятност щяхме да бъдем обвинени в ужасно престъпление. В момента, когато му давах този добър съвет, чухме стъпки. Абатът се измъкна от леглото ми, но веднага чух някой да пада и гласът на префекта прогърмя:

— Ах, подлецо! Утре, утре! — След това той запали отново фенера и си легна.

На следващата сутрин, още преди да е ударил звънецът за ставане, в спалнята влезе ректорът, съпроводен от префекта, и каза:

— Чуйте ме всички! Вие знаете какво безобразие е извършено тази нощ. Двама от вас са виновни, но аз искам да им простя и за да пощадя честта им, обещавам, че имената им няма да се узнаят. Всички ще дойдете преди почивката при мен, за да ми се изповядате.

При тези думи той се отдалечи и ние станахме. Съгласно заповедта му следобед всички отидохме при него и се изповядахме. След това се отправихме в градината, където абатът ми разказа, че имал нещастието да изтича право срещу префекта и не знаел как другояче да си помогне, освен да го блъсне. По такъв начин спечелил време, за да стигне, без да бъде познат до леглото си.

— И сега — казах му аз — ти си сигурен в прошката, понеже, естествено, си бил достатъчно разумен и си изповядал грешката си.

— Ти се шегуваш! — отговори приятелят ми. — Добрият ректор не би научил повече от това, което знае, дори и ако моето посещение при теб е било греховно.

— Значи си се изповядал непълно, понеже във всички случаи си виновен за неподчинение.

— Възможно е, но затова вината е негова, понеже ни принуди да се изповядаме.

— Мили приятелю, това, което казваш, е много логично и преподобният господин трябва сега да се увери, че всички от нашата спалня са по-умни от него.

Историята би свършила с това, ако след няколко нощи не бях изпитал желанието да върна на приятеля си дължимото посещение. Към един часа след полунощ трябваше да стана. Ослушах се, чух префекта да хърка, натиснах бързо фитила на нощната лампа и легнах в леглото на моя приятел. Той ме позна и се зарадва като мене на сполучилата шега, но и двамата се вслушвахме внимателно в хъркането на префекта. Щом спря да хърка, аз забелязах опасността, станах и се отправих колкото се може по-бързо към леглото си. Едва легнал в него обаче се натъкнах на две изненади вместо една. Първата беше, че до мене в леглото лежеше още някой, а втората, че видях префекта по риза и със свещ в ръка да минава бавно през залата и да оглежда вдясно и вляво леглата на семинаристите. Че префектът би могъл в един миг да запали свещта с барутна капсула, това разбирах, но по-необяснимо ми беше това, което видях в леглото си — с гръб към мен лежеше един от моите другари, унесен в тежък сън. Взех необмисленото решение да се престоря също на заспал. При второто или третото разтърсване от префекта аз се престорих, че се събуждам, докато другият беше вече наистина съвсем буден. Учуден, че се вижда в моето легло, той се извини с думите „Сбъркал съм — върнах се в тъмното от тоалетната, намерих леглото празно и го помислих за моето.“

— Това е твърде възможно — му отговорих, — понеже аз също трябваше да стана.

— Но как е възможно — каза префектът — да сте легнали в леглото, без да кажете нито дума, че сте намерили мястото си вече заето? Макар и на тъмно, би трябвало да разберете, че сте сбъркали леглото.

— Аз не можех да сбъркам, защото, когато пипах наоколо, докоснах края на това разпятие и с това всяко съмнение беше отстранено, а ученика съвсем не съм забелязал.

— Това, което твърдите, не е вероятно! — отговори нашият Аргус[5] и с тези думи отиде при лампата, чийто фитил беше изваден. — Фитилът плува в масло, господа. Лампата не е угаснала от само себе си, следователно някой от вас е направил това. Утре ще разберем останалото.

Моят глупав другар се отдалечи и легна в леглото си. Префектът запали лампата, и също си легна. След тази случка, от която цялата зала се разбуди, аз отново заспах спокойно и още спях, когато на разсъмване при нас влезе ректорът с гневно лице, съпроводен от своя телохранител — префекта.

Най-напред ректорът направи оглед на местопрестъплението и започна дълъг разпит с моя съобвиняем, който, естествено, беше главен виновник, а после и с мен, макар че по начало не можех да бъда уличен. След това той излезе навън, като заповяда всички да се облечем и да отидем в църквата за литургия. Щом свършихме, той влезе отново и каза на нас двамата с нежен тон: „Установи се, че сте били в наказуемо съгласие с някой друг, защото лампата иначе не би могла да бъде угасена. Искам да вярвам, че причината за цялото това неприличие е била съвсем невинна или най-малкото е произхождала само от голяма необмисленост. С това обаче е нанесена обида на цялата спалня, послушанието е накърнено и редът е смутен. Това изисква изкупление. А сега идете си!“ Послушахме го, но едва намерили се между двете врати на спалнята, четирима слуги ни хванаха, вързаха ръцете ни на гърба и ни поведоха обратно в залата, където ни накараха да коленичим пред голямото разпятие. Така коленичили, ректорът им нареди да изпълнят заповедта му и слугите нанесоха на всеки от нас по седем или осем удара с въже или тояга, които аз, както и глупавият ми другар понесохме без никакъв вик. Щом обаче ме отвързаха, попитах ректора дали мога да напиша два реда в подножието на разпятието. Той поръча да ми дадат веднага мастило и хартия и аз написах следното:

Заклевам се пред бога, че не съм разменил никога нито дума със семинариста, когото намерих в леглото си. Моята невинност ме кара да протестирам и да се оплача на Негова милост епископа за това подло насилие.

Другарят ми по страдание подписа заедно с мен този протест, след което аз се обърнах към всички присъствуващи ученици, прочетох им нашето обяснение и ги подканих да кажат истината дали някой от тях може да твърди противното на това, което бях написал. Всички извикаха в хор, че никога не са ни виждали да си говорим и че не се знае кой е угасил лампата. Ректорът беше подигран и освиркан и се отдалечи, без да каже нито дума. Въпреки това той ни прати в затвора на петия етаж, където ни вкараха в две отделни килии. Един час по-късно пренесоха куфара, леглото и всичките ми вещи и всеки ден ми донасяха храната горе. На четвъртия ден се яви свещеникът Тозело със заповед да ме отведе във Венеция. Попитах го дали е осведомен по моя въпрос. Отговори ми, че е говорил вече с другия семинарист, знаел всичко и ни считал за невинни. Ректорът обаче не искал да признае несправедливостта си и сам не знаел какво да направи.

Свалих семинаристкото облекло и облякох дрехите, които бях носил във Венеция. Вещите ми бяха натоварени в една лодка. Качих се в гондолата на господин Гримани, с която свещеникът беше дошъл, и заедно отплавахме. По пътя свещеникът каза на гондолиера да свали багажа ми в двореца Гримани, след което ми заяви, че имал заповед от абата да ми каже при слизането във Венеция: ако се одързостя някога да отида в дома му, слугите имали заповед да ме изхвърлят навън.

При манастира на йезуитите той ме остави на брега. Нямах нито солдо[6] в джоба си и не притежавах нищо друго, освен това, което носех на гърба си.

Към обяд отидох у госпожа Мандзони, която се разсмя от сърце, като видя, че предсказанието й се е сбъднало. След обяда отидох у господин Роза, за да се противопоставя по законен път на тиранията. Разказах му случилото се и той обеща да ми донесе същата вечер у госпожа Орио предложение за извънсъдебно уреждане на въпроса. Отидох там, за да го чакам и се насладя на изненадата, която предизвика появата ми у моите две прелестни приятелки. Наистина, те останаха като гръмнати, а разказът за моите приключения ги учуди не по-малко от самото ми присъствие. Дойде господин Роза и ми даде да прочета съчиненото от него заявление, което обаче поради краткото време не беше успял да потвърди нотариално, но ми обеща да уреди всичко на другия ден.

За вечеря отидох при брат ми Франческо, който беше на пансион у един художник на име Гуарди. Тиранията притискаше и него, както и мен, но аз му обещах да го освободя скоро от нея. Към полунощ потърсих моите две любезни сестри, които ме очакваха с нежно нетърпение, но — тук трябва да си призная с пълно смирение — скръбта, която изпитвах, се отрази вредно на любовта, въпреки четиринадесетдневното ми отсъствие и въздържание. Моята скръб им причини болка и те ме съжаляваха от цялото си сърце. Утеших ги с уверението, че всичко ще мине и загубеното време ще бъде наваксано.

Понеже не знаех накъде да се отправя и нямах нито грош в джоба си, отидох в библиотеката на Сан Марко[7] където останах до обяд. После се запътих с намерението да обядвам у госпожа Мандзони, но когато излязох от вратата, един войник ме заговори и ми каза, че някакъв господин в гондолата — и той ми я показа — искал да говори с мене. Отговорих му, че ако някой иска да говори с мен, сам трябва да дойде, но когато с приятелски тон войникът добави, че води един приятел със себе си, за да ме отведат насила, аз отидох в гондолата, без да се бавя. Отвращавах се от скандали и се страхувах да не се изложа. Можех да се съпротивлявам, тъй като войниците не бяха въоръжени и не биха посмели да ме арестуват — във Венеция не бе позволено да се арестува по такъв начин. Но аз не мислех за това. Моят избран девиз „sequere deum“ отново се намеси, а и не почувствувах вътрешно упорство. Освен това има моменти на отпускане, когато смелият не е вече смел или не иска да бъде такъв.

Качих се в гондолата, някой дръпна перденцето и аз изведнъж се намерих пред моя зъл гений Рацета и някакъв офицер. Двамата войници седнаха в предната част. Познах гондолата на господин Гримани. Тя леко се отдели от брега и взе посока към Лидо[8]. Тъй като двамата господа не ми продумаха, аз също запазих пълно мълчание. След половин час гондолата спря пред страничната врата на укреплението Сант Андреа, което се намира на входа на Адриатическо море, точно на мястото, където спира „Бученторо“[9] когато на Възнесение дожът на Венеция се жени за морето[10].

Часовият извика подофицера, междувременно ние слязохме и съпровождащият ме офицер ме представи на майора, комуто предаде и едно писмо. Последният прочете и заповяда на своя адютант, господин Дзено, да ме отведе в караулното помещение. Четвърт час по-късно видях моите спътници да отплават обратно, а господин Дзено ми даде три и половина лири, като ми каза, че ще получавам по толкова всяка седмица. Това бе точно заплатата на обикновен войник.

Не почувствувах никакъв гняв, но бях пропит от най-силно отвращение. Надвечер дадох да ми купят нещо за ядене, за да не умра от глад. След това се проснах върху походното легло и прекарах цяла нощ между войниците, без да мога да мигна, защото тези славни войници пееха непрекъснато, ядяха чесън, пушеха лош тютюн, който отравяше въздуха, и пиеха славонско вино, което е черно като мастило и само тези хора могат да го пият.

Много рано на следната сутрин майор Пелодоро — така се казваше комендантът на укреплението — ме повика три себе си и ми каза, че като ме оставил да прекарам нощта в караулното помещение, той изпълнявал заповедта на военния министър на Венеция, тъй наречения Мъдрец на писмото. „И така, господин абате — продължи той, — аз нямам друга заповед, освен да ви задържа в укреплението и да отговарям за вас. Предоставям ви като затвор цялото укрепление. Ще бъдете настанен в хубава стая, в която ще намерите вашето легло и куфара си. Разхождайте се, където ви хареса и знайте, че ще ме направите нещастен, ако избягате. Съжалявам, че са ми наредили да ви давам само по десет солди дневно, но ако имате приятели във Венеция, които могат да ви изпратят пари, пишете им и разчитайте на мен: вашите писма ще бъдат сигурно изпратени. Сега можете да си легнете, ако желаете.“

Заведоха ме в стаята ми. Тя наистина беше хубава, намираше се на първия етаж и имаше два прозореца, от които се откриваше прекрасен изглед. Видях леглото и куфара си, който за мое задоволство не беше разбиван; ключът беше у мен. Майорът се оказа толкова внимателен да остави на масата ми всичко необходимо за писане. Един славонски войник дойде и ми каза учтиво, че ще ме обслужва, за което би трябвало да му платя, когато мога. На всички беше известно, че имам само десет солди. Най-напред поисках да ми донесат една хубава супа и след като я изядох, легнах и спах здрав деветчасов сън. При събуждането майорът прати да ме поканят за вечеря. Убеждавах се все повече, че тук съвсем няма да ми бъде зле.

Отидох при доблестния майор, където намерих събрани множество гости. След като ме представи на съпругата си, той назова всички присъствуващи. Обществото се състоеше от няколко души: изповедника на укреплението, органиста на църквата „Сан Марко“ на име Паоло Вида и неговата хубава жена. Тя беше зълва на майора и мъжът й я беше оставил да живее в укреплението, понеже беше много ревнив, а ревнивите са винаги злепоставени във Венеция. Освен тях присъствуваха още няколко дами, които не бяха съвсем млади, но аз ги намирах прелестни, понеже се отнасяха любезно с мен.

Бях весел по природа и поради това събраното около масата общество ми създаде скоро превъзходно настроение. Тъй като всички изказаха желание да узнаят нещо повече за причините, които бяха накарали господин Гримани да ме затвори, аз им разказах подробно всичко, което се бе случило с мен след смъртта на моята добра баба. Разказът ми трая три часа и аз го разказвах без огорчение, да, дори придадох весели нотки на известни моменти, които иначе не биха се харесали. Обществото ме слушаше с най-голямо съчувствие и на раздяла всички ми потвърдиха своето приятелство и ми предложиха услугите си. И по-късно, до моята петдесетгодишнина съм се радвал винаги на такова щастие, когато съм изпадал в затруднение. Щом само се намереха честни хора, които желаят да узнаят историята на сполетялото ме нещастие, аз просто трябваше да го разкажа, за да им вдъхна приятелство и събудя съчувствието им, така необходимо, за да ги настроя благосклонно към себе си и да ги накарам да ми бъдат полезни.

За да постигна това, не ми беше нужен никакъв друг похват, освен да разкажа нещата просто и точно така, както си бяха, като при това не скривах и обстоятелствата, които можеха да ми навредят. Това е една тайна, която не всички хора знаят да използуват, защото по-голяма част от хората са страхливци, а е нужна смелост да бъдеш винаги искрен. Опитът ме научи, че истината е талисман с безпогрешно обаяние, при условие че не се разхищава по хитреци. Убеден съм, че виновник, който се осмелява да признае открито на един право мислещ съдия вината си, по-лесно ще бъде оправдан, отколкото някой невинен, който извърта нещата. Но да се разберем добре: разказвачът трябва да бъде млад или най-малкото да бъде в разцвета на живота си, понеже за стария човек цялата Вселена е враг.

Майорът пусна много шеги за посещението на семинариста в леглото ми и моето посещение в неговото, но изповедникът и дамите го смъмриха за това. Той ме посъветва да разкажа в писмо цялата моя история на Мъдреца на писмото. Той лично щял да му я предаде и ме увери, че мъдрецът щял да ме вземе под свое покровителство. Всички дами настояваха да последвам този съвет.

[1] Член на монашески орден в Калабрия. — Б.пр. ↑

[2] Квартал във Венеция. — Б.пр. ↑

[3] Наука за основите на християнската църква. — Б.пр. ↑

[4] Виктор Тисо — френски писател. — Б.пр. ↑

[5] Древногръцки митически герой с много очи, част от които стояли винаги отворени; фигуративно — строг и незаспиващ надзорник. — Б.пр. ↑

[6] Италианска дребна монета — 1/20 от лиретата. — Б.пр. ↑

[7] Прочута катедрала във Венеция. — Б.пр. ↑

[8] Редица острови, които делят венецианската лагуна от Адриатическо море. — Б.пр. ↑

[9] Парадна гондола, в която венецианските дожове се качвали на празника на Възнесение, за да чествуват символичния си брак с морето. — Б.пр. ↑

[10] След премахване на първоначалната почти абсолютна власт на дожите в края на XII век и поставянето им в зависимост от Съвета на десетте, избраният в 1177 г. дож Дзиани извършил символично бракосъчетание на дожа с морето, като хвърлил от парадната гондола „Бученторо“ един ценен пръстен в морето. — Б.пр. ↑

Глава шеста

Моето кратко пребиваване в укреплението Сант Андреа. Моята първа галантна поука. Сладко отмъщение и хубаво алиби. Затварянето на граф Бонефеде. Освобождаването ми от затвора. Идването на епископа. Напускам Венеция.

В укреплението, в което републиката държеше обикновено само един гарнизон от сто славонски инвалиди, се намираха по това време две хиляди албанци, така наречените чимариоти.

Военният министър, наричан в републиката, както вече споменах, Мъдрец на писмото, ги беше превел като повишение от Леванте[1]. Офицерите трябваше да бъдат в състояние да докажат сами своите заслуги, за да получат възнаграждението си. Те всички произхождаха от онази принадлежаща на републиката част от Епир, наречена Албания. Двадесет и пет години по-рано те бяха се отличили в последната война, която републиката водеше срещу турците. Чимариотите ми дадоха нов и изненадващ пример: видях осемнадесет до двадесет стари, но пъргави офицери, с лица и гърди, покрити с белези, които от военна гордост не скриваха. С получените рани се отличаваше особено полковникът, тъй като му липсваше фактически почти четвърт от главата. Той имаше само едно око и едно ухо и от челюстта му не се виждаше почти нищо. Въпреки това ядеше и говореше много ясно, беше весел и шегаджия. С него беше и цялото му семейство, състоящо се от две хубави момичета, особено интересни в тяхната селска носия, и седем сина, всичките войници. Подполковникът беше висок шест стъпки, отлично развит, но поради ужасните белези така грозен в лицето, че беше страшен за гледане. Въпреки това в него открих нещо толкова привлекателно, че го обикнах още от пръв поглед. И навярно бих поговорил с него, ако от устата му не се носеше ужасен и непоносим мирис на чесън. Всички тези албанци носеха винаги пълни джобове с чесън, една глава чесън за тях бе нещо като бонбон за нас. И как може след това да се твърди, че този зеленчук е отрова?! Единственото медицинско свойство, което той притежава, се състои в това, че отваря апетита, като подтиква дейността на отпуснатия стомах.

Подполковникът не знаеше нито да чете, нито да пише, но не се срамуваше от това, тъй като всъщност, с изключение на свещеника и лекаря, никой не притежаваше такива способности. Всички офицери и войници имаха пълни джобове със злато и най-малко половината от тях бяха женени. Затова в укреплението се намираха пет-шестстотин жени и красиво поколение деца. Тази нова за мен гледка ме интересуваше много. Щастлива младост! Често се сещам за нея със съжаление, защото тя ми поднасяше различни нови неща. Затова се отвращавам и от старостта, която винаги ми повтаря познати неща, с изключение на нерадостните и ужасни неща, писани във вестниците, от които тогава не се интересувах.

В стаята прегледах цялото съдържание на куфара си, извадих настрана всичко, което принадлежеше към духовното облекло и го продадох безжалостно на един евреин, когото пратих да доведат. После изпратих на господин Роза разписките за всички заложени от мен вещи с молба да продаде всичко без изключение и да ми изпрати остатъка. Благодарение на тези две операции вече бях в състояние да отстъпя на обслужващия ме войник нещастните десет солди, които получавах дневно.

Един друг войник, бивш бръснар, се погрижи за косите ми, които бях пренебрегнал съгласно предписанията на семинарията. Обикалях из казармите, за да търся развлечение. Жилището на майора и това на албанеца бяха единствените убежища, където намирах съчувствие и малко любов. Албанецът от сигурно място знаеше, че неговият полковник ще бъде произведен в чин бригаден генерал и затова се домогваше до командуването на полка. Имаше обаче още един кандидат и той се страхуваше, че този друг ще бъде предпочетен пред него. Хрумна ми да му напиша едно заявление. Беше късо, но толкова енергично, че военният министър, след като го попитал за автора на молбата, се съгласил на всичко, каквото той искал. Светнал от радост, доблестният мъж се завърна в укреплението, притисна ме до гърдите си и ми каза, че дължал щастието си само на мен. Покани ме на обяд със семейството си, при което техните чеснови ястия ми изгориха душата. Освен това ми подари дванадесет кутии с хайвер и един килограм отличен турски тютюн.

Успехът на моето заявление събуди във всички останали офицери вярата, че не могат да постигнат нищо без помощта на перото ми и аз не я отказвах никому. Възникваха и спорове, понеже обслужвах едновременно и съперника на всеки един, който по-рано ми беше платил за услугата. Но тъй като се видях притежател на около четиридесет цехини, аз ги оставях да спорят, защото бях вече предпазен от безпаричието. Все пак случи се едно произшествие, което ми докара шест много неприятни седмици.

На втори април, най-важният ден от моето появяване на този свят, веднага след ставането ми от леглото видях да влиза при мен една хубава гъркиня. Тя ми каза, че мъжът й бил портупей юнкер и имал много силно желание да стане подпоручик. Той щял да стане такъв, ако капитанът му не бил неприятелски настроен към него, понеже тя му отказала известни услуги, които могла да направи само на своя съпруг. Гъркинята ми предаде книжата на мъжа си и ме помоли да напиша заявление, което сама щяла да предаде на военния министър. Накрая добави, че била бедна и можела да ми се отплати само със сърцето си. Отговорих й, че сърцето й би трябвало да бъде цената на любовта и се отнесох към нея по подобаващ начин. Не срещнах никаква съпротива, каквато една хубава жена оказва винаги само формално. След това й казах да дойде към обяд; тогава заявлението ще бъде готово. Тя дойде и нямаше нищо против да ме възнагради за втори път. Вечерта дойде отново под предлог, че трябвало да се направят някои подобрения и ми даде възможност да получа и трето възнаграждение.

За жалост, няма рози без бодли. Сутринта на третия ден забелязах с ужас, че една „змия“ се е скрила между цветята. След шестседмично въздържание аз бях отново напълно здрав, но докато се излекувам, получих доста укори от друга хубавица.

Когато един ден срещнах отново моята гъркиня, бях така глупав да я укоря за това. Тя ме накара да мълча, като ми отговори, смеейки се, че ми е дала само това, което е имала и аз сам съм си бил крив, загдето не съм внимавал. Читателят едва ли може да си представи как това нещастие ме засрами и наскърби; чувствувах се пред себе си като обезчестен. Бедата има за последица и друго приключение, което ще даде на любопитния читател представа каква луда глава съм бил тогава.

Една сутрин зълвата на майора, госпожа Вида, остана сама с мен и в момент на сладка самозабрава ми повери, че нейният съпруг я измъчва ужасно със своята ревност и е толкова лош, че от четири години я оставя да спи сама, въпреки че е в разцвета на живота си.

— Дано Бог даде — продължи тя — той да не научи за нашата среща, иначе не зная какво бих направила.

Нейната скръб ме бодна в сърцето. Доверието й направи и мен доверчив и аз извърших глупостта да й призная до какво състояние ме е докарала хубавата гъркиня. Казах й, че чувствувам това още по-мъчително, тъй като иначе щях да имам щастието да я удовлетворя заради студенината на ревнивия й мъж. Едва изговорил тези думи с цялата невинност на моето откровение, тя стана и ме обруга с тон, какъвто само една оскърбително наругана, благоприлична жена може да употреби към безсрамно отблъскващ я мъж. Съкрушен — понеже осъзнах грешката си — аз й се поклоних дълбоко. Тя обаче продължи със същия тон и ми забрани да я виждам повече. Нарече ме глупак, който не бил достоен да говори с една порядъчна жена. Отидох си, но не можах да се въздържа да не й кажа, че една порядъчна жена по такива въпроси би трябвало да бъде по-въздържана. Като обмислях случая, скоро открих, че ако не й бях поверил моята болка, а бях напълно здрав, тя не би имала нищо против да бъде утешавана от мен.

Няколко дни по-късно имах истинско основание да съжалявам за познанството си с гъркинята. Беше Възнесение и понеже тържеството с Бученторо се състоя съвсем близко до укреплението, дойде господин Роза с госпожа Орио и нейните две хубави племенници, и аз имах удоволствието да им предложа обяд в моята стая. По-късно останах сам с моите приятелки в едно отстранено помещение на укреплението и те ме покориха със своите целувки. Чувствувах, че те очакват от мен няколко доказателства за любов, но за да не трябва да правя и пред тях това мъчително признание, престорих се, че се страхувам да не ни изненада някой и те трябваше тъй или иначе да се задоволят с това.

Описах на майка си с всички подробности какво ми се е случило и как абатът Гримани си е позволил да се отнася с мен. Тя ми отговори, че му е писала, както подобава, и не се съмнявала, че ще ми върне свободата. Парите от мебелите, които продал чрез Рацета, господин Гримани се задължил да даде на моя най-малък брат като част от наследството. Последното обещание беше пълна измама. Тъй като това наследство бе изчислено едва след тринадесет години и дадено само привидно. Ще говоря на подходящо място за този нещастен брат, който умря в сиромашия преди двадесет години в Рим.

В средата на юни чимариотите се върнаха обратно в Леванте и в укреплението остана само обичайният гарнизон. В моето положение на изоставен скуката ме измъчваше тъй силно, че понякога получавах страхотни пристъпи на гняв.

Жегата беше много силна и жестоко ме измъчваше. Това ме принуди да пиша на господин Гримани и го помоля за два мои летни костюма. Посочих му мястото, където би трябвало да се намират, ако Рацета не ги беше продал. Осем дни по-късно, тъкмо бях при майора, видях да влиза този мизерник и заедно с него един индивид, който той ни представи като Петрило, прочутия любимец на руската императрица, дошъл от Петербург. Вместо прочут, той трябваше да каже подъл, а вместо любимец — палячо.

Майорът ги покани да седнат. Рацета взе от гондолиера на Гримани някакъв пакет и ми го подаде с думите:

— На, нося ти твоите парцали.

Отговорих му:

— Ще дойде ден, когато аз ще ти донеса твоето ригано[2].

При тия думи дангалакът се осмели да вдигне бастуна си, но майорът го постави на тясно, като го попита гневно дали би желал да прекара нощта в караулното помещение. Петрило, който дотогава не бе проговорил, ми каза, че съжалявал, че не ме намерил във Венеция, тъй като бих могъл да го заведа в „известни къщи“, които съм познавал добре.

— Сигурно там бихме срещнали жена ти! — му отговорих.

— Аз гадая по лицата! — продължи той. — Един ден ти ще бъдеш обесен.

Разтреперих се от гняв и майорът, за когото без съмнение забележките на този човек бяха също отвратителни, стана и каза, че имал работа. Те си отидоха. На раздяла майорът ми каза, че щял да се оплаче на следващия ден пред военния министър и Рацета щял да заплати за своето безсрамие.

Изпълнен от негодувание, аз мислех само как бих могъл да си отмъстя.

Укреплението беше изцяло обградено с вода и никакъв часовой не можеше да види моите прозорци. Ако дойдеше лодка на това място, тя можеше през нощта да ме откара във Венеция и преди съмване да ме върне отново в укреплението. Трябваше само да намеря лодкар, който за пари би рискувал в случай, че ни открият, да отиде на каторга. В укреплението редовно идваха много лодкари и донасяха припаси. Между тях си избрах един, чието лице ми хареса, и му обещах една цехина. Каза ми, че на следващия ден ще ми отговори. Той пристигна точно и заяви, че е готов. Обясни ми, че преди да приеме предложението ми, искал първо да узнае дали не съм затворен за важно престъпление, но жената на майора го уверила, че съм затворен само за младежки лудории. Затова можело да разчитам на него. Уговорихме се да дойде след настъпването на нощта под моя прозорец и в лодката му да има мачта, достатъчно дълга, за да мога да се спусна по нея.

На уговорения час всичко бе готово: аз се спуснах в лодката и ние отплувахме. Небето бе облачно и водата се бе вдигнала. Слязох, при надгробния камък на славонския бряг, като заповядах на лодкаря да ме чака. С моряшка шапка на главата, аз се упътих към Сан Салваторе и помолих един келнер от някакво кафене да ме заведе до вратата на Рацета.

Уверен, че по това време той не е в къщи, позвъних и чух гласа на неговата сестра, която ми каза, ако съм искал да го видя, да дойда сутринта.

Бях доволен от тази информация и седнах накрая на моста, за да видя от коя страна ще дойде. Малко преди полунощ го видях да идва откъм площад Сан Паоло. Повече не ми трябваше да зная. Върнах се в лодката и без трудности влязох отново в укреплението. Към пет часа сутринта целият гарнизон можеше вече да ме види да се разхождам по насипите.

След като бях обмислил добре всичко, взех следните мерки, за да мога с пълна сигурност да задоволя своята омраза и същевременно да докажа моето алиби, в случай че ми се удаде да убия подлеца, защото това беше моето твърдо решение.

През деня преди определената за изпълнение на моето намерение нощ, отидох със сина на адютанта младия Алоизио Дзено да се разхождам из укреплението. Той беше на дванадесет години, но ми харесваше със своята хитрост. В спомените си за хиляда седемстотин седемдесет и първа година ще имам случай отново да говоря за него. При разходката аз скочих от една количка и се престорих, че съм си навехнал крака. Двама войници ме отнесоха в моята стая. Лекарят на укреплението помисли, че съм си изкълчил крака и каза, че трябва да остана в леглото. След това ми обви глезена с ленен бинт, натопен в камфоров спирт. Посетиха ме много хора и аз поисках да повикат моя войник да ми прислужва и да спи в стаята при мен. Познавах го добре и знаех, че една-единствена чаша ракия е достатъчна, за да го опие и потопи в дълбок сън.

Изчаках го да заспи и отпратих лекаря и изповедника на укреплението, който живееше над моята стая. Към десет и половина часа благополучно се качих в моята лодка.

Пристигнал във Венеция, влязох в един магазин и си купих за едно солдо здрав бастун. След това седнах на прага на някаква врата при входа на улицата към площад Сан Паоло. Един малък канал, който минаваше покрай улицата, изглеждаше като направен специално да хвърля там неприятеля си. В днешни дни този канал вече не съществува.

Към единадесет и четвърт видях моя човек да се приближава с бавни, отмерени крачки. Тичешком излязох от улицата, като се придържах близо до къщите, така че той да бъде принуден да ми направи място. Нанесох му из невиделица удар по главата и след това втори — по рамото. Третият, при който замахнах особено силно, го строполи във водата. Той извика и спомена моето име. В същия миг видях да излиза от една къща вляво един фурлан[3] с фенер в ръката си. Един удар с бастуна улучи ръката му, той изпусна фенера и побягна от страх. Аз захвърлих бастуна и полетях като стрела през площада, изтичах по моста и достигнах лодката, докато от всички страни се стичаха хора към мястото на шума. Скочих в лодката. Силен благоприятен вятър наду платното, което веднага опънах и лодката ме понесе обратно към укреплението. В момента, в който влязох в стаята си през прозореца, удари полунощ. Съблякох се бързо и щом легнах в леглото, събудих с пронизителен вик моя войник и му заповядах да повика веднага фелдшера, защо го умирам от колики.

Изповедникът се събуди от моя вик, слезе долу и ме намери да се гърча от болки. С надежда да ме облекчи, честният човек изтича навън и ми донесе церове. Докато обаче търсеше вода, аз скрих церовете, вместо да ги взема. След като половин час правих ужасни гримаси, казах, че се чувствувам по-добре благодарих на присъствуващите и ги помолих да ме оставят сам. Така и направиха, като ми пожелаха лека нощ.

На следната сутрин, макар че бях спал отлично, не станах поради мнимото си изкълчване на крака. Майорът бе така любезен да ме потърси, преди да отиде във Венеция. Каза ми, че за моите колики е виновна без съмнение динята, която ядох един ден преди това. Към един часа следобед майорът отново дойде.

— Мога — извика той, смеейки се, — да ви съобщя една приятна новина. Тази нощ Рацета е бил здравата набит и хвърлен в един канал.

— Не са ли го убили?

— Не! Но радвайте се за това, понеже иначе би било много по-лошо за вас. Твърди се, че се знаело с положителност, че вие сте извършили престъплението.

— Много ми е приятно, че мислят така. Това все пак е известно отмъщение за мен, но мъчно ще могат да го докажат.

— Разбира се, че не. Между това Рацета е казал, че ви е познал. Същото твърди и фурланът, комуто вие, както казва той, сте наранили ръката с удар от бастун, така че фенерът му паднал. На Рацета е счупен носът, липсват му три зъба и на дясното си рамо има голяма рана. Вие сте посочен на авогадора (главния държавен адвокат) и господин Гримани се е оплакал писмено на военния министър, че ви е пуснал на свобода, без да уведоми вашия настойник. Тъкмо в момента, когато той четеше това писмо, аз влязох в бюрото и уверих Негово превъзходителство, че подозрението е неоснователно, понеже когато съм излязъл, вие сте лежали в легло поради изкълчване на става. След това му казах, че към дванадесет часа през нощта сте имали ужасен пристъп на колики.

— Рацета към дванадесет часа ли е бил бит?

— Така пише в показанията. Военният министър е уведомил веднага господин Гримани, че не сте напускали укреплението, а се намирате още там, и тъжителите могат да изпратят комисари, които да установят истинското положение. Значи, бъдете готов, мили абате, за разпит.

— Готов съм. Ще отговоря, че съжалявам за това, че съм невинен.

Три дни след това дойде комисар с писмо от авогадора и процесът бързо завърши. Тъй като цялото укрепление знаеше за моята изкълчена става, дяконът, фелдшерът, войникът и много други се заклеха в моя полза: към дванадесет часа през нощта аз съм бил в леглото си и съм имал ужасен пристъп на колики. Щом моето алиби бе потвърдено с доказателства, авогадорът осъди Рацета и носача да заплатят всички разноски при запазване на моите права.

След издаването на тази присъда майорът ме посъветва да подам заявление до военния министър с молба за освобождаване от затвора. Майорът лично подаде молбата ми. Съобщих на господин Гримани за тази си постъпка и осем дни след това майорът ми предаде, че съм освободен и сам той щял да ме заведе при абата Гримани. Седяхме на масата и се веселяхме, когато той ми съобщи това. Аз не го повярвах и понеже не исках да забележат това, му казах, за да му направя комплимент, че неговата къща ми харесва повече от живота и скитанията из Венеция и за да го уверя заявих, че с удоволствие бих останал още осем дни. Когато обаче два часа по-късно той ми потвърди своето съобщение, така че вече нямаше място за съмнение, аз съжалих, че така глупаво му бях подарил осем дни от времето си. Все пак нямах смелостта да оттегля думите си, тъй като радостният израз, особено на жена му, бе така жив, че би било срамно да се откажа. Великолепната жена знаеше, че дължа всичко на нея и щеше да й е неприятно, ако не бях отгатнал това.

Накрая в укреплението ми се случи още едно приключение, което не мисля, че бих могъл да премълча.

В деня, след като военният министър бе одобрил моето освобождение, в стаята на майора влезе един офицер във венецианска униформа. Съпровождаше го господин на около шестдесет години, който носеше меча си отстрани. Офицерът предаде писмо с печата на военното министерство и си отиде веднага, щом получи писмения отговор на майора.

След това майорът се обърна към възрастния господни, когото титулуваше граф и му обясни, че по висша заповед го задържа и му предоставя цялото укрепление като затвор. Графът искаше да му предаде меча си, но майорът отказа с благородно достойнство, като го заведе в отредената за него стая. Един час по-късно един слуга в ливрея му донесе легло и куфар, а на следващата сутрин същият слуга дойде при мен и ме помоли от името на господаря си да направя на същия честта да закусвам с него. Последвах поканата и графът ме прие с думите:

— Господин абате, във Венеция се говори толкова много за храбростта, с която доказахте вашето невероятно алиби, че не можах да устоя на желанието да направя приятното запознанство с вас.

— Но, господин графе, моето алиби беше напълно истинско и затова не беше нужно никаква храброст, за да го докажа. Позволете ми да ви обърна внимание, че този, който се съмнява в него, ми прави много лош комплимент, понеже…

— Да не говорим повече за това и ме извинете! Но тъй като сме станали добри познати вече, надявам се, че ще ме удостоите с вашето приятелство. Предлагам да закусим сега.

През време на закуската осведомих графа за моя живот и след ядене той ми се отплати със същото доверие, като ми разказа:

— Аз съм граф Бонефеде. На младини служих при принц Евгений, но напуснах военната служба и постъпих като чиновник в австрийското адмиралтейство, поради дуел трябваше да замина по-късно в Бавария. Там, в Мюнхен, се запознах с една благородна дама, отвлякох я и я отведох във Венеция, където се ожених за нея. От двадесет години живея тук, имам шест деца и съм известен на целия град. Преди осем дни пратих лакея си във Фландърската поща, за да получи писмата ми, но не му ги дали, защото нямал пари в себе си, за да плати таксите. Самият аз отидох там и обясних, че ще заплатя таксите на следващия пощенски ден, но напразно — не получих писмата си. Разгневен, отидох при директора на пощата барон Таксис и му се оплаках. Той ми отговоря, че са действували само по негова заповед и че моите писма нямало да ми се връчат, докато не платя таксите за тях. Това той изрече с толкова груб тон, че бях извън себе си от негодувание. Тъй като се намирах в неговата къща, аз имах достатъчно самообладание да се сдържа, но четвърт час след това му написах писмо и поисках удовлетворение. Съобщих му, че ще излизам вече само с меч и че където го срещна, ще го принудя да ми даде удовлетворение.

Не го срещнах никъде, но вчера ме заговори секретарят на инквизицията. Каза ми, че трябвало да забравя неучтивостта на барона и да отида с офицера, който бил с него, като затворник в укреплението Сант Андреа. Увери ме същевременно, че щял да ме задържи само за осем дни в затвора. Значи, господин абате, ще имам удоволствието да прекарам тази седмица във вашата компания.

Отговорих му:

— От двадесет и четири часа съм свободен, но за да покажа благодарността си за оказаното към мен доверие, ще имам честта да остана, за да ви правя компания. — Тъй като вече се бях задължил към майора, това бе една благоприлична лъжа, която може да бъде извинена по законите на учтивостта.

Когато следобед стоях с него в главната кула на укреплението, обърнах вниманието му върху една гондола с двама гребци, която спря на страничната порта. Той погледна със своя далекоглед и каза, че това са жена му я дъщеря му, които идвали да го посетят. Отидохме при дамите, първата от които си заслужаваше труда да бъде отвлечена. Втората, едно младо момиче на четиринадесет-шестнадесет години, ми се стори да притежава съвсем особен род красота. Имаше хубава светлоруса коса, красиви сини очи, орлов нос и хубава уста, чиито полуотворени усмихнати устни оставяха да се видят два реда ослепително бели зъби. Лицето й би било също така бяло като зъбите, ако известна розовина не покриваше страните й. Снагата й беше толкова тънка, че изглеждаше неестествена, но нейните безупречно оформени гърди приличаха на олтар, върху който богът на любовта с наслада би вдъхвал най-сладкия тамян. Видимата й красота придобиваше особена прелест поради нейната слабост. Погледът й ме възхищаваше и аз не можех да отклоня ненаситните си очи от нея. Моята фантазия допълваше пълнотата, която липсваше още на тези гърди. Отправил най-сетне поглед в нейните очи, техният засмян израз ми се стори, като да казва: почакай още една или две години, тогава ще видиш всичко, което днес само фантазията ти подсказва.

Тя беше облечена елегантно, според най-новата мода. Носеше широка рокля и останалите дрехи, присъщи на благородно младо момиче, което още не е достигнало своята зрялост. Между впрочем, младата графиня беше вече зряла за женитба. Никога не съм могъл да гледам безсрамно гърдите на някоя млада благородна дама. Струваше ми се обаче позволено да се гледа място, където всичко още е в период на развитие.

След като в началото графът размени с госпожа графинята няколко думи на немски език, той ме представи с най-ласкателни изрази на своите дами и те ми изказаха най-прелестните комплименти. Майорът дойде при нас, смятайки се задължен да покаже на графинята укреплението. Аз използувах веднага моя по-нисък ранг и предложих на госпожицата ръката си, а графът се прибра в стаята си.

Тогава умеех да водя дами само по стария венециански обичай и госпожицата ме намери несръчен. Мислех, че й услужвам много учтиво, като пъхнах ръката си под нейната мишница, но тя я дръпна назад, като се изсмя високо. Майка й се обърна и я попита защо се смее. Бях много смутен, като я чух да казва, че съм я гъделичкал.

— Вижте — каза тя, — така се подава ръка на една млада дама! — При това тя пъхна ръката си под мишницата ми, която сигурно съм държал много несръчно, тъй като не ми беше съвсем лесно да възвърна тъй бързо самообладанието си. Сигурно си е помислила, че има работа със съвсем недодялан новак и вероятно затова тя намисли да се пошегува с мен. Каза ми, че когато държа ръката си така крива и я отдалечавам от тялото си, с това се разваляли правилните отношения на очертанието. Казах й, че за съжаление не разбирам нищо от очертания и я попитах дали и рисуването спада към нейните дарби.

— Аз го изучавам — отговори тя, — и ако ни посетите, ще ви покажа Адам и Ева от Кавалиере Либерж. Копирала съм картината и професорите намериха копието за много хубаво, без да знаят, че е направено от мен.

— Защо скрихте вашето име?

— Защото двете фигури са твърде голи.

— Не съм много любопитен за вашия Адам, но вашата Ева бих видял с удоволствие и няма да издам тайната ви.

На това тя се изсмя отново и майка й повторно се обърна. Аз започнах да се преструвам на дебелак от момента, в който тя поиска да ме научи как се подава ръка, понеже видях веднага, че нейното невярно мнение за моята личност можеше да ми бъде полезно.

Тъй като ме считаше за идиот, тя мислеше, че може да ми каже, че намира своя Адам много по-хубав от нейната Ева, защото не пропуснала нищо и всеки негов мускул можел да се различи, докато на Ева не се забелязвало нищо.

— Но аз ви уверявам, че тъкмо тя би ме интересувала.

— Не, вярвайте ми! Адам повече ще ви хареса.

Този разговор ме възбуди силно. Поради жегата аз носех ленени панталони. Страхувах се, че майката и майорът, които бяха само на две-три крачки пред нас, биха могли да се обърнат. Вървях като на тръни. За да докара смущението ми до краен предел, младата дама измъкна при една погрешна стъпка едната си обувка. Тя протегна хубавия си крак напред и ме помоли да й обуя отново обувката. Отпуснах се на едно коляно и тя повдигна — сигурно без да си мисли нещо при това, малко роклята си. Носеше широка рокля, без долна фуста. Това бе достатъчно, за да ме накара да падна като мъртъв. Когато се изправих отново, тя ме попита да не ми е лошо.

Когато малко след това излязохме от едно подземие, тя ме помоли да поправя прическата й, която се беше малко развалила. Тъй като трябваше да наведе глава, моето състояние не можеше повече да остане незабелязано от нея. За да ми помогне да изляза от затруднението, ме попита кой е изработил верижката на часовника ми. Казах й, че е подарък от сестра ми. Помоли ме да я покажа и когато й отговорих, че е закрепена за джоба на жилетката ми, не искаше да повярва. Казах й, че може сама да се увери в това и тя протегна ръка. С едно неволно, но при тия обстоятелства обяснимо движение, аз станах непредпазлив. Очевидно тя погледна зле на това, тъй като видя, че ме е преценила невярно, стана свенлива и престана да се смее. Приближихме се при нейната майка и майора, който ни показа ковчега на маршал фон Шуленбург. Ковчегът бе поставен в гробницата временно, докато станеше готов мавзолеят. Мъчеше ме неизвестността, дали поведението на младото момиче е съвсем непреднамерено, дали не сбърках чрез прекалено голямо въздържание или чрез прекалено очевидния израз на събуденото от нея желание и не я обидих, дали да отида по-далеч или да се опитам да загладя работата. Струваше ми се, че съм първият виновник, който е смутил нейната добродетел и бях готов на всичко, стига да ми посочи някакво средство да поправя грешката си. Толкова деликатно бе по онова време моето нежно чувство към това момиче. Към това следва да отнеса и високото мнение, което имах за обидената от мен личност, в което мнение, може би, се лъжех. Трябва да призная, че времето полека-лека премахна напълно това нежно чувство. Въпреки всичко не вярвам да съм по-лош от другите, които са на моята възраст и имат същия голям опит.

След това ние се върнахме в главната постройка. Остатъкът от деня премина доста тъжно. Надвечер дамите си отидоха, като майката ме накара да обещая, че ще ги посетя във Венеция.

Младата госпожица, която смятах, че съм оскърбил, ми направи толкова силно впечатление, че прекарах седем дни в най-голямо нетърпение. Не можех да дочакам деня да я видя отново и помоля за прошка.

На другия ден графът бе посетен от неговия най-голям син. Той беше грозен, но с благородна осанка и много скромен. Двадесет години по-късно го срещнах отново като кадет в гвардията на испанския крал. За да стигне до този малък чин, той беше прослужил цели двадесет години като обикновен гвардеец. На друго място ще говоря за него повече. Сега искам само да отбележа, че в Мадрид той твърдеше, че никога не ме е виждал. Неговата суетност го принуждаваше на тази лъжа, за което аз го съжалявах.

Сутринта на осмия ден графът бе освободен от укреплението. Същата вечер си заминах и аз, като се уговорих с майора да се срещнем в едно кафене на площад Сан Марко и отидем заедно у абата Гримани. Сбогувах се с неговата съпруга, споменът за която и днес ми е скъп и тя ми каза:

— Радвам се, че всичко мина така добре и вие доказахте своето алиби. Но трябва да благодарите и на мен, че бях така разумна да ви разбера напълно. Мъжът ми едва по-късно научи всичко.

Пристигнал във Венеция, аз веднага отидох у госпожа Орио, където ме посрещнаха най-сърдечно. Вечерях у тях. Двете ми прелестни приятелки, които биха се радвали, ако епископът умреше по пътя, ми оказаха най-скъпото гостоприемство.

На следващия ден по обяд отидох заедно с майора, когото намерих точно на уговореното място, у абата Гримани. Той ме прие с израз на виновник, който моли за прошка. Неговата глупост съвсем ме смути, когато започна да ме увещава да простя на Рацета и на Фурлана, тъй като се били заблудили. След това ми съобщи, че епископът ще пристигне в най-близки дни и че той, абатът, ми е определил вече стая в дома си и аз мога да се храня на неговата маса. После майорът дойде с мен при мъдрия господни Балаверо, който вече не беше военен министър, тъй като срокът за изпълнението на тази длъжност — полугодие, бе вече изтекъл. С дълбоко почитание му изказах моята благодарност. Така продължихме да разговаряме за най-различни безинтересни теми, докато най-после майорът си отиде. Щом останахме сами, господин Балаверо ме помоли да му кажа честно дали аз съм набил Рацета. Откровено му признах всичко и той се смя от сърце на разказа ми. Според него не съм могъл да извърша това точно посред нощ, така че глупаците са се излъгали при своето обвинение. Освен това не е било необходимо да докажа своето алиби, тъй като изкълчването на ставата се считало за действително и това било достатъчно.

Читателят сигурно не е забравил, че носех голям товар в сърцето си. Действително, държах много да се освободя от него. На всяка цена трябваше да видя богинята, владетелка на всички мои мисли, и да получа прошка от нея или да умра в краката й.

Намерих дома без затруднение. Графът не беше в къщи. Уважаемата госпожа ме прие много любезно, но видът й ме учуди толкова, че не знаех какво да кажа.

Очаквах да видя ангел, обитаващ истински рай, а не виждах нищо друго, освен грамадна зала, чиято украса се състоеше само от четири проядени от червеи стола и една много нечиста маса. Капаците на прозорците бяха почти съвсем затворени и в залата цареше здрач. Наистина, би могло да се помисли, че това е направено за предпазване от горещината. Аз обаче бях уверен, че прозорците са затворени само с цел да се прикрие от посетителя, че всички стъкла са счупени. Въпреки слабата светлина, можах да забележа, че госпожа графинята бе облечена в окъсана рокля и че ризата й не бе от най-чистите. Когато забеляза моята разсеяност, тя ме остави сам, като каза, че ще изпрати дъщеря си при мен. Миг след това младото момиче влезе с благороден благоприличен израз на лицето и ми каза, че ме очаквало с нетърпение, но не и в този час, в който обикновено не приемало никого.

Бях затруднен да отговоря, тъй като ми се стори, че това не е същата девойка. В своята мизерна домашна рокля тя изглеждаше почти грозна и аз се чудех, как е могла да ми направи толкова силно впечатление. Видяла изписаната на лицето ми изненада, тя отгатна част от мислите, които се рееха в главата ми, но аз не забелязах по лицето й никакъв израз на гняв, а само болка, която ме наскърби дълбоко. Ако тя можеше да мисли философски или се осмелеше да стори това, би имала пълното право да ме презре като човек, който се интересува от нея само заради хубавите й дрехи или заради невярната представа за нейното благородно съсловие или материално състояние. Тя обаче се опита с откровеност да ми помогне да изляза от затруднение. Усещаше със завидна точност, че чувството би говорило в нейна полза, ако й се удаде да докосне вярната струна.

— Виждам, че сте изненадан, господин абате — каза тя — и добре зная защо! Без съмнение, вие сте очаквал да намерите великолепие и блясък, а намирате очевидна сиромашия. Правителството дава на баща ми нищожна пенсия, а ние сме девет души. Понеже трябва всеки ден да ходим на църква и то в облекло, което подхожда на нашето съсловие, често сме принудени да се отказваме от храна, за да можем да освободим дрехите, които от нужда сме заложили. На следния ден ги отнасяме отново в заложна къща. Ако свещеникът не ни види на литургията, той би зачеркнал имената ни от списъка на получаващите милостиня от братството на бедните, а ние живеем от тази милостиня.

Какъв разказ! Тя позна какво става в мен. Съчувствието ме бе напълно завладяло, но аз бях изпълнен по-скоро със срам, отколкото с вълнение. Понеже сам не бях богат и не изпитвах вече никаква любов, станах по-студен от лед и изпуснах дълбока въздишка. Но тъй като нейното положение ми причиняваше скръб, като всеки честен човек, аз й заговорих нежно и съчувствено:

— Ако бях богат — казах аз, — лесно бих ви доказал, че не сте поверили вашето нещастие на някой безчувствен или неблагодарен човек. Но аз не съм богат, а ми предстои и скорошно заминаване, затова не мога да ви бъда полезен дори с моето приятелство.

След това обърнах разговора върху общи теми и й казах, че се надявам благодарение на своите прелести тя да намери щастието си.

— Възможно е — отговори тя, — само че този, върху когото тези прелести упражнят влияние, трябва да знае, че те са неделими от моите чувства. Той би трябвало да се нагоди към тях и да ми отдаде справедливостта, която изисквам. А аз не искам нищо друго, освен законен брак. Не желая благородство и богатство — зная какво се получава с благородството, а от богатството мога да се откажа, тъй като вече съм свикнала от дълго време с оскъдицата и се лишавам дори от най-необходимото. Но нека разгледаме моите рисунки!

— Вие сте много добра, уважаема госпожице!

Изобщо бях забравил за нейните рисунки, а нейната Ева вече не ме интересуваше. Въпреки това я последвах.

Влязохме в стая, мебелирана само с един стол, малко огледало и едно ненаредено легло, в което се виждаше долнището на обърнатия сламеник. Може би с това трябваше да се създаде впечатление, че има чаршафи. Особено отблъскващо обаче ми подействува определена миризма, чийто произход бе съвсем скорошен. Дори да бях влюбен, това щеше да е достатъчно да ме излекува моментално. Чувствувах необходимостта веднага да се отдалеча, за да не се върна вече никога и ми стана наистина тежко, че не можех да хвърля шепа дукати на масата, с което моята съвест би се облекчила значително.

Бедната девойка постави пред мен своите рисунки. Те ми се сториха хубави и аз я похвалих, но не се спрях на нейната Ева и не се шегувах вече с нейния Адам, което сигурно би станало, ако се намирах в друго душевно състояние. От учтивост я запитах защо не използува своята дарба — би могла да се научи да рисува с цветни моливи.

— На драго сърце бих го сторила — отговори тя, но една кутия бои струва цели два цехина.

— Бихте ли ми простили, ако се осмеля да ви предложа шест?

— О, ще ги приема дори с благодарност и съм щастлива, че ще имам това задължение към вас.

Тя не можеше повече да сдържи сълзите си и се обърна, за да ги скрие от мен. Използувах този момент да сложа парите на масата. За да й помогна да надвие чувството на унижение и същевременно от учтивост, аз я целунах в устата. Тя трябваше да припише моето укротяване на уважението, което ми е вдъхнала, а и освен това — от нея зависеше да приеме или не моята целувка като израз на нежност. Разделих се с обещанието да дойда отново да посетя баща й. Не удържах на думата си. Читателят ще види в какво положение я видях десет години по-късно.

С какви размишления напуснах къщата! Каква поука извадих от това посещение! Сравних действителността и въображението и се видях принуден да поставя въображението по-високо, понеже действителността зависи винаги от фантазията. Още тогава чувствувах смътно това, което по-късно ми стана ясно: любовта е само едно повече или по-малко живо любопитство, към което се прибавя и вложеният от природата в нас нагон за продължението на вида. Жената е като книга, която — добра или лоша, трябва винаги да ни хареса най-напред със заглавната страница. Ако тя не е интересна, не ще събуди никакво по-нататъшно желание за четене, тъй като желанието стои винаги в съотношение със събудения интерес! Заглавната страница на жената, както тази на книгата, трябва да се прочита от горе на долу. Нейните крака, за които всеки, който споделя моя вкус, би се интересувал, притежават привлекателна сила. Както повечето любовници отделят съвсем малко или дори никакво внимание на краката на харесваната жена, така и повечето читатели не се интересуват от издателските данни на книгата. Във всеки случай жените имат право като обръщат голямо внимание на своето лице, на облеклото си и на държането си, по този начин те могат да привлекат вниманието на всички, които не са осъдени от природата по рождение на слепота, и да пробудят в тях желание да ги прочетат. Както хората, които много са чели, търсят постоянно нови книги за четене, пък били те и лоши, така и мъжът, който е познавал много и все хубави жени, става най-после любопитен и към грозните, стига те да са нови за него. Дори когато окото му вижда ясно червилото, прикриващо действителността, неговата станала вече порок страст му говори различни неща в полза на фалшивата заглавна страница. Може би, казва си той, творението е по-добро от заглавието, може би действителността е по-добра от червилото, което я скрива от мен. И той се опитва да прелисти книгата, но се оказва, че тя не е била прелиствана преди него и той среща съпротивление. Живата книга иска да бъде четена по правилата и възбуденият до крайност четец става жертва на кокетството, това чудовище, което преследва всички, направили от любовта върховна задача на своя живот.

Разумни читателю, ти, който си прочел тези последни редове, вдъхнати ми от самия Аполон, позволи ми още да ти кажа: ти си загубен и ще бъдеш до последните си мигове жертва на красивия пол, ако тези редове не ти помогнат да се спасиш от заблудата. Ако моята откровеност не ти е станала противна, аз те поздравявам.

Надвечер направих посещение на госпожа Орио, за да кажа по този повод на нейните прелестни племенници, че живея у Гримани и не ще мога още в първите дни да преспивам вън от къщи. При тях намерих верния стар Роза, който ми довери, че в целия град се говори само за моето алиби и то затова, че всички били убедени в неговата неистинност. Ето защо трябвало да се страхувам от съответно отмъщение от страна на Рацета и съм щял да направя добре да внимавам, особено нощно време. Почувствувах колко добър е съветът на умния стар господин и вече излизах само съпроводен от някого или наемах гондола. Госпожа Мандзони ме хвалеше много, казваше, че правосъдието ме е оправдало, но общественото мнение знаело как е станало това и Рацета едва ли би ми простил.

Три или четири дни по-късно Гримани ми съобщи за пристигането на епископа. Бил се настанил при своите братя от ордена в манастира на минимитите Сан Франческо ди Паола. Той сам ме заведе и представи на прелата като скъпо струваща скъпоценност. Направи така, като че само той може да покаже красотата й.

Видях един хубав монах с епископски кръст на гърдите. Напомни ми за отец Манча, но изглеждаше по-силен и по-малко въздържан от него. Беше на около тридесет и четири години, станал епископ по волята на Бога, на Светия трон и на моята майка. След като ми даде благословията си, която приех коленичил, той ми подаде ръка за целувка и ме притисна до гърдите си, наричаше ме на латински свой любим син. По-късно той разговаряше с мен само на латински. Мислех, че се срамува, може би, да говори италиански, защото е калабриец, но скоро ме извади от тази заблуда, като заговори на господин Гримани на италиански. Каза ми, че не може да ме вземе със себе си във Венеция, понеже трябва да отиде в Рим. Господин Гримани ще ми даде необходимите нареждания, в Анкона ще науча адреса му от един негов приятел, монаха-минимит Лазари, който и ще ми осигури пътни пари.

— След пристигането ви в Рим — продължи той — ние вече няма да се разделяме и ще отпътуваме заедно през Неапол за Марторано. Елате утре много рано при мен. Щом прочета литургията, ще закусим заедно. Вдругиден ще отпътувам.

По пътя за в къщи господин Гримани ми държа морална проповед, при което на десет пъти щях без малко да се изсмея високо. Между другото, той ме предупреди да се пазя от прекалено усърдно учене, тъй като в гъстия въздух на Калабрия се таи страшно умствено напрежение и мога да заболея от охтика.

На следния ден още в зори отидох при епископа. След литургията и закуската с шоколад той ме взе за молитва в продължение на три часа. Забелязах ясно, че никак не му харесвам, но аз бях доволен, че съм с него. Изглеждаше ми честен човек, а и освен това чувствувах се привързан към него, тъй като благодарение на неговата помощ щях да тръгна по пътя към високите санове на църквата. Тогава не притежавах и най-малката самонадеяност, макар да имах добро мнение за личността си.

След отпътуването на добрия епископ господин Гримани ми предаде едно оставено от него писмо, което трябваше да дам на отец Лазари в манастира на минимитите в Анкона. Абатът Гримани ми каза, че ще замина за Анкона в свитата на венецианския посланик, чието пътуване е предстоящо. Очевидно трябваше да бъда готов и тъй като бързах да се откопча от ръцете му, намерих всички приготовления за превъзходни.

Щом узнах деня, определен за заминаването на посланика Кавалиере да Леце и неговата свита, аз се сбогувах с всички мои познати. Брат си Франческо оставих в училището на прочутия художник на декорации Йоли.

Понеже пеотата[4], в която щях да се кача, щеше да отплува чак на разсъмване, прекарах нощта при моите два ангела, които се бяха примирили с мисълта, че няма никаква надежда да ме видят отново. Аз, разбира се, не знаех какво ми предстои, но се осланях на ловкостта си и считах за излишен труд да мисля за бъдещето. Така нощта премина в радост и скръб, в наслада и сълзи. На сбогуване им върнах ключа, който бях дал да направят и който ми беше доставил толкова сладки мигове.

Тази първа моя любов не ме научи на почти нищо ново, което би могло да ми послужи в училището на живота. Тя беше напълно щастлива, несмущавана от никаква грижа, непомрачавана от никаква себелюбива проява. Често ние тримата чувствувахме необходимостта да възвисим душите си в благодарност към Вечното Провидение, което винаги ни покровителствуваше и задържаше далеч от нас всяко нещастие, което би смутило нашия прелестен мир.

Оставих у госпожа Мандзони всички мои документи и забранени книги, които притежавах. Прекрасната жена, която беше двадесет години по-възрастна от мен и вярваше в съдбата, чиято голяма книга на драго сърце прелистваше, ми каза, смеейки се, че знаела с положителност всичко, което й оставях и щяла да ми го върне най-късно през следващата година. Нейните предсказания ме учудваха и забавляваха и понеже много я уважавах, ми се струваше, че би трябвало сам да помогна за сбъдване на предсказанията й. Впрочем този неин поглед в бъдещето не я правеше нито суеверна, нито я изпълваше с празно предчувствие, което трябва винаги да се отрича от разума, а й служеше за опознаване на света и характера на ония, за които се интересуваше. Тя се смееше, че предчувствията й досега никога не са я лъгали.

На площада се качих в гемията. Господин Гримани ми беше дал предишния ден десет цехина, които според него трябвало да стигнат за определеното за карантина време, в лазарета на Анкона. Невъзможно било при напускането на лазарета да нямам достатъчно пари! Понеже господата бяха така сигурни, би следвало и аз да споделя тяхната увереност! А пък и в своето безгрижие аз съвсем не се и замислях повече върху това. Всеки случай, съдържанието на моята кесия, което всъщност никой не знаеше, също ми вдъхваше сигурност, тъй като четиридесет хубави цехини повдигаха значително моята младежка смелост. Така напуснах моята родина с весело сърце и без ни най-малко съжаление.

[1] Така италианците наричат близките източни страни. — Б.пр. ↑

[2] Дреха на затворник на галера. — Б.пр. ↑

[3] Носачите и слугите във Венеция произхождали в по-голямата си част от областите Фриуле (с главни градове Триест, Горица и Удине). — Б.пр. ↑

[4] Малка бърза гемия. — Б.пр. ↑

Глава седма

Нещастие в Киоца. Босокракият отец Стефано. В лазарета на Анкона. Гръцката робиня. Богомолско пътешествие до нашата любима госпожа в Лорето. Пеша до Рим. Пътуване до Неапол. Епископът, когото търся, не може да се намери. Щастието ми набавя средствата, необходими да стигна до Марторано, откъдето най-бързо ще отпътувам, за да се върна в Неапол.

Така наречената голяма свита на посланика ми изглеждаше твърде малка и се състоеше от един дворцов управител от Милано на име Карничели, един абат, който му служеше за секретар, понеже той не знаеше да пише, една стара прислужница, готвач с грозна жена и осемдесет слуги.

Към обяд пристигнахме в Киоцо. Когато слязохме, учтиво попитах миланеца, къде мога да наема квартира. „Където искате — отговори ми той, — само трябва да кажете на онзи човек там къде живеете, за да може да ви уведоми, когато тартанът[1] ще бъде готов за отплаване. Аз съм поел задължението да ви превозя безплатно до лазарета в Анкона, така че, дотогава, забавлявайте се!“

Човекът, когото той ми посочи, беше собственик на тартана. Попитах го къде бих могъл да се настаня. „У нас — отговори той, — ако се съгласите да спите в едно голямо легло с господин готвача, чиято жена остана на борда на тартана.“ Не можех да измисля нищо по-добро от това да приема предложението. Един матрос нарами куфара ми и ме заведе в къщата на доблестния моряк. Куфарът трябваше да бъде пъхнат под леглото, тъй като заемаше цялата стая. Това ме развесели много, пък и бях настроен да се показвам придирчив. Отидох в кръчмата, за да се нахраня и разгледам след това местността. Киоцо е полуостров с пристанище, което принадлежи на република Венеция. Неговите десет хиляди жители са главно матроси, рибари, търговци, митничари и данъчни или финансови служители на републиката.

Забелязах едно кафене и влязох. Едва пристъпил, при мен дойде един млад доктор по право, с когото учих навремето в Падуа, прегърна ме и ме представи на един аптекар, чиято аптека беше до кафенето. Каза ми, че при него се събират всички литературно образовани хора. Малко след това дойде един грамаден едноок якобински монах, когото познавах от Венеция, на име Корзини. Той ме поздрави най-учтиво. Каза ми, че съм идвал тъкмо навреме, за да взема участие в пикника на макаронските академици, който щял да се състои на следващия ден веднага след заседанието на академията. На заседанието всеки член щял да рецитира свое стихотворение. Покани ме да взема участие и окажа чест на сдружението, като им прочета някое от моите произведения. Съгласих се и след като прочетох десет куплета, съчинени по този повод, с овации бях приет за член. На масата аз направих още по-добро впечатление, отколкото на заседанието, защото изядох такова количество макарони, че ме провъзгласиха за княз.

Младият доктор, който също беше якобинец, ме представи на своето семейство. Неговите много богати родители ми оказаха хиляди любезности. Той имаше една много мила сестра, но другата, която беше станала калугерка, ми се стори почти като чудо на красотата. Сред това прелестно семейство моето пребиваване в Киоцо би могло да бъде много приятно, ако не ми било писано да преживея тук само скърби. Младият доктор ми обърна внимание, че якобинецът — монах Корзини е голям нехранимайко, на когото никой не гледа с добро око и че съм щял да сторя добре, ако избягвам каквито и да било контакти с него. Благодарих му сърдечно за добрия съвет, но моето лекомислие не допусна да го последвам. По природа снизходителен и доста непредпазлив, за да се боя от клопки, аз си втълпих, че, напротив, монахът би могъл да ми достави доволно приятни преживявания.

На третия ден се срещнах пак с този безделник и той ме заведе в една къща с лоша слава, в която бих намерил достъп и без неговата препоръка. За да се похваля, показах се любезен към една нещастница, чиято грозота само би трябвало да ме уплаши. Оттук той ме заведе на вечеря в една кръчма, където намерихме много други синковци от неговата пасмина. След ядене един от тях постави банка за фараон[2]. Поканиха ме да взема участие в играта. Аз се подведох поради някакъв фалшив срам, толкова често пагубен за млади хора. След като бях загубил четири цехина, поисках да прекъсна, но моят почтен приятел, якобинецът, съумя да ме накара да рискувам още четири по наполовина заедно с него. Той държеше банката и тя фалира. Не исках повече да играя, но Корзини се направи, като че съжалява много, загдето е станал причина за моята загуба и ме посъветва да поставя банка само от двадесет цехина. Банката се стопи. С надежда да спечеля обратно парите си загубих и останалото, което имах. Тръгнах си съвсем съсипан. Когато лягах до готвача, той се събуди и промърмори, че съм отвратителен човек.

— Вярно е! — беше моят отговор.

Бях съвсем изтощен от безсъние и скръб, затова заспах дълбоко. Към обяд ме събуди жалкият нехранимайко Корзини и ми каза победоносно, че един много богат млад човек бил поканен да вечеря с нас и трябвало да загуби непременно, с което аз тук съм щял да си възвърна отново снощната загуба.

— Аз загубих всичките си пари, заемете ми двадесет цехина.

— Когато заема пари, губя съвсем сигурно. Това е суеверие, но много често съм правил опити. Гледайте да намерите пари и елате. Довиждане.

Не се осмелих да доверя на моя разумен приятел положението, в което бях изпаднал, а се осведомих за адреса на някакъв благоприличен залогоприемател, при когото изпразних куфара си. Честният човек направи списък на вещите ми и ми даде тридесет цехина, при условие всички вещи да му принадлежат, ако не върна парите в тридневен срок. Трябва да го призная за честен човек, тъй като ме остави да си задържа три ризи, няколко чифта чорапи и носни кърпи. Исках да му дам всичко, защото имах предчувствието, че ще спечеля обратно загубеното. Една почти всеобщо разпространена заблуда! Няколко години по-късно си отмъстих, като написах съчинение против предчувствията. Вярвам, единственото предчувствие, в което човек би трябвало да има доверие, е това, което му предсказва зло, просто защото то произлиза от разума. Предчувствието, което ни предсказва щастие, идва от сърцето, а сърцето вярва на глупаво щастие, тъй като самото то е глупаво.

Изтичах с всички сили при уважаемото общество, което не се страхуваше, че няма да дойда пак. През време на вечерята не стана нито дума за игра, но чух най-надутите похвали за моите изключителни способности. Всички ме облажаваха за голямото щастие, което ме очаквало в Рим. Когато след ядене все още не ставаше дума за игра, злият ми дух ме подбутна и аз поисках енергично отплата. Отговориха ми, че трябва само да поставя банка и всички щели да заложат. Направих го, отново загубих всичко и си отидох. Помолих монаха да плати сметката ми и той ми обеща.

Съвсем отчаян тръгнах към жилището си. И сякаш за да допълня нещастието, по пътя бях забелязан от друга гъркиня, която беше по-малко красива, но също така коварна. Като замаян легнах в леглото си, съвсем безчувствен. Единадесет часа прекарах в тежък сън. Едва събудил се, отново отворих очи и се опитах да заспя пак, тъй като духът ми беше убит и не исках да видя дневната светлина, за която не се считах вече достоен. Страхувах се от едно пълно пробуждане, понеже тогава би трябвало да взема някакво решение, по нито за миг не ми мина през ума мисълта да се върна във Венеция, което всъщност би трябвало да направя. Предпочитах да се убия, отколкото да поверя на младия доктор унизителното положение, в което бях попаднал. Животът ми бе станал бреме, имах неопределената надежда, че може би ще умра от глад, без да мръдна от мястото си. Вярвам твърдо, че наистина не бих станал от леглото, ако добрият албанец, морякът от тартана, не ме бе разтърсил и не ми бе казал, че трябва да отида веднага на борда, тъй като корабът се готви да отплава.

Човек се чувствува облекчен, когато може да бъде измъкнат без значение как от някоя голяма беда. Струваше ми се, че морякът ми бе казал единственото, което още можех да сторя в моята безизходност. Облякох се с голяма бързина, вързах цялото си притежание в една носна кърпа и се затичах към кораба. Един час по-късно котвата бе вдигната и на сутринта тартанът влезе в Исирийското пристанище Орсара. Всички слязохме на сушата, за да разгледаме града, който обаче, между нас казано, не заслужаваше това име. Орсара принадлежи на папата, тъй като Венецианската република го е подарила на светия престол.

Един млад босокрак[3] брат на име Стефано от Белуно, когото морякът, голям почитател на свети Франциск, взел от съжаление, се приближи до мен и ме запита да не съм болен.

— Уважаеми отче, аз съм тъжен.

— Ще прогоните тъгата, ако дойдете с мен да хапнем при една привърженица на нашия орден.

От тридесет и шест часа не бях поставял нищо в стомаха си и понеже силното морско вълнение през време на нощното пътуване ме бе порядъчно разстроило, стомахът ми бе съвсем празен. Освен това измъчваше ме и силно еротично желание. Към това се прибавяше отвратителното чувство на унижение, тъй като нямах нито талер в джоба си. Намирах се в такова плачевно състояние, че нямах силата да насоча волята си към каквото и да било. С пълно безразличие последвах механично босокракия.

Той ме представи на привърженицата на ордена, като й каза, че ме съпровожда към Рим, където съм щял да приема дрехите на ордена на свети Франциск. Тази лъжа намирах за отвратителна и при други обстоятелства по никакъв начин не бих я допуснал, но в положението, в което се намирах, тази измама ми се стори само смешна. Добрата жена ни нагости с превъзходно ястие от риба, сготвено с отлично местно масло. Пихме рефоско, което бе чудесно. Докато закусвахме, дойде един любезен свещеник, който ми каза, че не е необходимо да прекарвам нощта в тартана, защото ме кани да спя в дома му на удобно легло и, ако на следния ден поради неблагоприятен вятър не можем да отплаваме, да остана за още един добър обяд у него. Приех незабавно предложението. След като закусих богато, благодарих сърдечно на добрата набожна жена и излязох със свещеника да разгледам града. Вечерта той ме заведе в своя дом и ми даде добра вечеря.

Тя бе приготвена от неговата икономка, която седна при нас на масата. Тя ми хареса. Рефоското беше още по-хубаво от това на набожницата. Виното ме накара да забравя всичките си скърби и аз весело бъбрех. Домакинът искаше да ми прочете едно свое стихотворение, но аз не можех да държа вече очите си отворени и му казах, че с удоволствие ще го изслушам на следващия ден.

Легнах и след десетчасов дълбок сън икономката ми поднесе кафето, за което бе дебнала момента на моето събуждане. Девойката беше прелестна, но за съжаление не бях в състояние да й докажа колко хубава я намирам.

Бях се харесал много на домакина. Изслушах внимателно неговото стихотворение и постепенно се освободих от обхваналото ме тъжно настроение. Направих някои забележки по стихотворението му, които го впечатлиха дотолкова, че ми призна, че всъщност ме намира за много по-сведущ, отколкото очаквал да бъда. Доволен, той поиска да ме ощастливи и с прочитането на своите идилии. Тук моята учтивост ме задължи да се усмихна любезно на това неприятно предложение. Прекарахме заедно целия ден много забавно. Икономката показваше явно вниманието си към мен. Разбрах, че съм й харесал и ми стана много приятно. Почувствувах, че и тя ме завладява, както и аз — нея. Денят премина за добрия свещеник много бързо, благодарение на „прелестите“, които откривах в неговите стихове. Откровено казано, те стояха под средното равнище. На мен обаче това време ми се стори ужасно дълго — така мечтаех за обещанията, които четях в погледите на икономката! Наистина и физически, и душевно се намирах в плачевно състояние, но си бях такъв: отдадох се на радостта си, въпреки че ако бях размислил разумно, би трябвало да бъда тъжен.

Най-после настъпи моментът. Любезното момиче ми изглеждаше доста обещаващо, но когато поисках да отдам пълна почит на нейните прелести, тя ми оказа известно съпротивление. Изоставих примирително опитите си — и двамата бяхме радостни, че така приятно се отървахме и аз си легнах спокойно. Но историята не свърши с това. На сутринта тя ми поднесе кафето в леглото и нейното прелестно лице отново ме подтикна към някои милувки. Тя се възпротиви, като повтаряше, че я е страх да не бъдем изненадани. Денят премина за свещеника и мен най-приятно, а вечерта прекарахме с нея два великолепни часа, тъй като хубавицата не се страхуваше вече от никакви изненади. Взех всички възможни при такива обстоятелства предпазни мерки. На другия ден заминах.

През време на цялото пътуване брат Стефано ме развеселяваше със своите забележки. Незнание и мошеничество бяха смесени под булото на невинността. Той ми показа подаянията, които бе получил в Орсара: хляб, вино, сирене, салам, бонбони и шоколад. Всички джобове на свещеното му расо бяха препълнени с хранителни продукти.

— Имате ли пари? — го попитах.

— Да пази Бог! Първо, нашият прославен орден ми забранява да се докосвам до пари, и второ, ако при моите просения бях решил да събирам пари, биха ми давали само по едно или две солди, а храната, която получавам, струва десет пъти повече. Повярвайте ми, Свети Франциск е бил действително умен човек.

Като се замислих по-задълбочено, стигнах до заключението, че за монаха богатството се състои точно в това, което в този момент ме правеше беден. Той ме покани да му правя компания в яденето и изглеждаше много горд, че му направих тази чест.

Тартанът влезе във Веруда, пристанището на Пола, и ние слязохме. След като се изкачвахме четвърт час, стигнахме в града и аз прекарах няколко часа в разглеждане на намиращите се там римски старини. Градът е бил някога главен град в Римската империя, но не намерих друга следа от миналото величие, освен развалините от една арена. Върнахме се обратно във Веруда и отплавахме. На следния ден пристигнахме в Анкона, но тъй като трябваше да маневрираме, влязохме в пристанището едва след две денонощия. Това пристанище се счита като голям паметник на император Траян. То би било доста неудобно, ако не е бил построен един скъпоструващ кей навътре в морето. По този начин достъпът до него е доста облекчен. Направих едно интересно откритие, а именно, че северното крайбрежие на Адриатическо море е пълно с пристанища, докато на отсрещното има само едно или две. Изглежда, морето се оттегля на изток и след три или четири столетия Венеция ще бъде вече непосредствено свързана със сушата.

В Анкона влязохме в стария лазарет, където ни казаха, че трябва да прекараме карантина от двадесет и осем дни. Венеция бе допуснала след тримесечно задържане екипажите на два кораба от Месина, а там малко преди това бе върлувала чумата. Поисках една стая за мен и брат Стефано, който ми бе безгранично благодарен за това. От един евреин наех легло, маса и два стола, като се задължих да платя наема след изтичането на карантинното време. Монахът поиска само един сноп слама. Мисля, че ако той подозираше, че без него може би щях да умра от глад, не би ликувал толкова, че съм го допуснал да живее с мен. Един матрос, който се надяваше на моята щедрост, ме попита къде е куфарът ми. Отговорих му, че не зная и той положи много труд, за да го открие. Албанецът също помагаше при търсенето. И аз без малко щях да се разсмея, когато след известно време морякът дойде при мен и взе да ми се извинява, че навярно куфарът е забравен, но до три седмици сигурно ще го получа.

Босокракият, който трябваше да прекара с мен четири седмици, смяташе да живее на моя сметка, а всъщност провидението ми го бе изпратило да осигурява моята прехрана със своите запаси.

Стана ми весело, когато тоя дебелак ми каза:

— Аз се наемам да ви заведа в Рим, само ми кажете, знаете ли да пишете?

— Шегувате ли се?

— Какво чудно! Така, както ме виждате, аз мога да напиша само името си. Във всеки случай мога да го напиша и с двете си ръце.

— Аз съм учуден. Мислех ви за свещеник.

— Какъв ти свещеник! Аз съм монах. Чета литургията, значи трябва да мога да чета. Свети Франциск, чийто недостоен син съм, не е могъл да чете, затова и никога не е извършвал литургия. След като можете да пишете, още от утре ви гарантирам, че ще ни изпращат толкова много хора, нуждаещи се от грамотни правописци, че ще можем да живеем прекрасно и в радост чак до края на карантината.

Целият следващ ден трябваше да прекарам в писане на писма. По осем за всеки, тъй като във Франциския орден съществува следното предание: ако един монах е похлопал на седем врати, без да получи милостиня, той трябва с доверие да почука на осмата, защото там няма да му откажат. Понеже веднъж бе пътувал за Рим, той познаваше в Анкона всички заможни къщи, където Свети Франциск бе на почит, и всички игумени на богати манастири. Аз трябваше да пиша на адресите, които той ми назова, и не биваше да изпусна нито една от лъжите, които ми диктуваше. Накара ме също да се подписвам, защото ако се подписвал той, лесно можели да забележат, че не той е писал писмата, а това би ни навредило, понеже в „нашето пропаднало време“, казваше той, „почитат само учените“. Трябваше да украсявам писмата с латински цитати — дори тези, отправени до жени. Всички мои възражения на това му изискване бяха напразни. Когато се съпротивлявах, той ме заплашваше, че няма да ми даде вече нищо за ядене. Така реших да направя всичко, каквото той искаше. На главния йезуит ме накара да напиша, че не се обръща към капуцините, тъй като те били чисти безбожници, затова и Свети Франциск никога не е могъл да ги търпи. Напразно му казвах, че по времето на светиите не е имало нито капуцини, нито босокраки. Той ми отвърна, че съм бил невеж. Мислех, че ще погледнат на него като на глупак и никой няма да му прати нищо, но се заблуждавах дълбоко. Пристигна храна в такова голямо количество, че бях съвсем изненадан. От три или четири страни ни пращаха вино, което щеше да ни стигне за цялото време на задържането, още повече, че аз пиех само вода, защото исках да оздравея по-бързо. Дневно получавахме за ядене повече, отколкото шест души можеха да изядат. Остатъкът давахме на нашия надзирател, който имаше многобройно семейство. За всички тези дарове монахът се считаше задължен да благодари само на Свети Франциск, а съвсем не на добрите хора, които му изпращаха милостинята.

Той се нагърби да даде чрез надзирателя дрехите ми за пране, тъй като аз самият не бих се решил да му ги дам. Каза, че с това не рискувал нищо, тъй като всеки знаел, че босокраките не носят долни дрехи.

Останах почти целия ден в леглото, така че нямаше нужда да се явявам пред хората, които мислеха, че са задължени да го посещават. Другите, който не дойдоха, му изпратиха писма, пълни с умели закачки, но аз се пазех добре да не му обърна вниманието върху тях. Освен това струваше ми голям труд да го убедя, че на тези писма няма нужда да се отговаря.

Една двуседмична почивка и строга въздържаност ми помогнаха да оздравея напълно. Вече се разхождах от сутрин до вечер в двора на лазарета, но трябваше да прекъсна това забавление, когато пристигна един турчин, търговец от Солун, и заедно с всички свои хора бе настанен в партера. Остана ми удоволствието да прекарвам през деня на балкона, който гледаше към този двор. От балкона видях една изненадващо красива гръцка робиня, която събуди цялото ми съчувствие. Тя седеше почти през целия ден на прага и плетеше или четеше. Когато вдигнеше хубавите си очи и срещнеше погледа ми, навеждаше скромно глава, а понякога дори ставаше и влизаше бавно в къщи, като че ли искаше да ми каже: не знаех, че съм била наблюдавана. На ръст беше висока и стройна. Съдейки по лицето й, би трябвало да се намира в най-нежния разцвет на младостта. Кожата й бе ослепително бяла, а косите и веждите й красиво черни. Носеше гръцки дрехи, които придаваха на цялото й същество нещо съвсем сладострастно.

При скуката в един лазарет и при моите навици и природа, как бих могъл в продължение на един ден да гледам толкова прелъстително същество, без да се влюбя до полуда? Бях я чул да разговаря на френски с нейния господар. Това бе един красив старец, който също така се отегчаваше и само от време на време излизаше за момент с лула в уста, за да си влезе веднага обратно в къщи. На драго сърце бих казал на прелестното момиче няколко думи, но се страхувах, че в такъв случай би могло да си отиде и да не го видя вече. Най-после не можах да издържа повече и реших да й пиша. Не бях загрижен за начина да й изпратя писмото, понеже трябваше само да го пусна от балкона. Но тъй като не бях сигурен дали тя ще го вземе, използувах момент, когато беше сама и пуснах едно малко, сгънато във формата на писмо парче хартия да падне пред краката й. Върху тази хартия обаче благоразумно не бях написал нищо, а задържах същевременно истинското писмо в ръка. Когато я видях да се навежда да вдигне първото писмо, аз бързо пуснах второто, тя взе и него и сложи двете писма в джоба си. Миг след това изчезна. Моето писмо гласеше приблизително:

Ангел на Изтока, аз те обожавам. Ще прекарам цялата нощ на балкона, понеже ме въодушевява желанието да дойдеш само за един-единствен четвърт час и да чуеш гласа ми през дупката, която се намира под краката ми. Ще си говорим тихо, тихо. За да чуваш, можеш да стъпиш на балата, която лежи точно под дупката.

Помолих пазача да не ме заключва, както правеше всяка нощ. Той се съгласи, при условие че ще ме наблюдава, тъй като, ако ми хрумне да скоча на двора, това би струвало главата му. Все пак обеща да не идва на балкона.

Към полунощ я видях да се явява и то точно в момента, когато се съмнявах вече, че ще дойде. Прострях се на балкана, така че главата ми да се намира над дупката — някъде към шест цола. Видях я да се качва на балата и главата й сега бе на около една стъпка от балкона. Тя трябваше да се държи с едната ръка за стената, тъй като опората й не бе сигурна. Така ние си говорихме за нас, за любов, копнеж, пречки, хитрини. Казах й защо не бих могъл да скоча долу в двора и тя забеляза: дори и да не съм бил възпиран по тази причина, подобно нещо би ни докарало нещастие, тъй като аз по никакъв начин не бих могъл да се кача отново горе. Освен това Бог знае само какво би предприел турчинът, ако ни намери заедно. След това тя ми обеща да излиза всяка нощ, за да си говорим и протегна ръката си през дупката. Ненаситен, аз я целувах безспир. Струваше ми се, че никога през живота си не съм докосвал толкова мека и нежна ръка.

Какво блаженство изпитах, когато и тя ме помоли за моята. Бързо протегнах цялата си ръка през дупката и тя притисна устни върху извивката на лакътя. Какви сладки кражби си позволяваше ръката ми! Но трябваше да се разделим. Когато влязох отново в стаята си, забелязах със задоволство, че пазачът лежи дълбоко заспал в един ъгъл.

Бях доволен, понеже бях получил всичко, каквото, можех да очаквам при неудобното ни положение. Започнах да се мъча да измисля някакъв начин, чрез който следващата нощ бих могъл да си доставя повече наслади. Тогава видях, че женският ум на моята хубава гъркиня бе по-находчив от моя. Тя се разхождаше с господаря си в двора и му говореше нещо на турски, на което той одобрително кимаше. Веднага след това дойдоха един слуга и пазачът и поставиха голям кош със стока под балкона. Тя даде нужните нареждания и поръча, уж за да направят повече място за коша, да поставят една от памучните бали напряко върху другите две. Радостно наблюдаващ, аз открих веднага нейното намерение: по този начин тя си създаваше средство да се издигне на две стъпки по-високо. Прецених обаче веднага, че би трябвало да заеме много неудобно положение: би трябвало да се прегърби, а така не би могла да издържи дълго. Дупката не бе достатъчно широка, за да може да пропъхне главата си и да стои удобно права. Трябваше да се намери някакво средство да се отстрани и това неудобство. Не виждах никаква друга възможност, освен да откъртя дъската, а това никак не беше лесно. Все пак реших да опитам и отидох в стаята, за да взема едни големи клещи. Пазачът не беше там. Използувах неговото отсъствие и ми се удаде да извадя внимателно четирите големи пирона, с които дъската бе закована. Когато се уверих, че мога по желание да я махна, поставих отново клещите на мястото им и зачаках нощта с нетърпението на влюбен.

Обектът на моите желания дойде точно в дванадесет часа. Когато видях, че й е трудно да се изкачи на най-горната бала и да се задържи отгоре, извадих дъската, протегнах й ръката си, доколкото можех, и й предложих по този начин сигурна опора. Тя се изправи и бе приятно изненадана, че може да пропъхне главата и ръцете си през дупката. Не загубихме много време в комплименти, само се поздравихме взаимно, че сме работили общо за постигането на същата цел.

Ако предишната нощ я бях притежавал повече, отколкото тя мене, сега бе точно обратното. Нейната ръка ме опипваше целия — аз обаче не достигнах повече от половината. Тя проклинаше майстора на балите с памук, че не ги е направил с половин стъпка по-дебели, за да може да се приближи повече до мен. Дори да бе така, пак нямаше да сме задоволени, но тя би имала повече наслада.

Нашите радости, макар и безплодни, ни занимаваха чак до разсъмване. Поставих внимателно отново дъската и легнах в леглото. Беше ми извънредно нужно да събера нови сили. Преди да си отиде, моята прелестна гъркиня ми каза още, че на сутринта започвал техният малък Байрям[4]. Той траел три дни и ние бихме могли да се видим отново едва на четвъртия.

И наистина, още през първата нощ след байрама тя дойде. Каза ми, че без мен не би могла вече да бъде щастлива и понеже била християнка, бих могъл да я откупя. Трябвало само да я чакам след моето пускане от лазарета.

Това обяснение ме доведе до признанието, че не притежавам средства за това. Тя изпусна дълбока въздишка. На следващата нощ ми каза, че нейният господар е готов да я продаде за две хиляди пиастри, че била девица и аз съм щял да бъда доволен от нея. Тя щяла да ми даде кутийка, пълна с диаманти, единият от които струвал две хиляди пиастри. Бихме могли да продадем останалите и с парите да живеем приятно, без да се страхувахме от бедност. Увери ме, че турчинът сигурно не би забелязал изчезването на кутийката, а дори и да забележи, би подозрял всеки друг, но не и нея.

Бях влюбен в момичето и предложението ме разтревожи, но при събуждането ми на следната сутрин колебанието ми изчезна. Тя дойде на уговорения час, като донесе и кутийката, но аз й казах, че не мога да се реша да бъда съучастник в една кражба. Тогава тя въздъхна и ми каза, че не съм я обичал, както тя мен, но виждала, че съм добър християнин.

Това бе последната нощ. По всяка вероятност ние се виждахме за последен път. Огънят, който течеше в жилите ни, ни изгаряше. Тя ми предложи да я изтегля на балкона. Кой любовник би се отказал от такова примамливо предложение? Станах — макар и да не бях един нов Милон[5], обхванах я под мишниците и я изтеглих при мен. Вече почти я притежавах, когато почувствувах, че някой ме хваща за раменете. Пазачът! Той ми извика:

— Какво правите там?

Спуснах моя скъпоценен товар и момичето бързо изтича в къщи. Изтръгнах гневен вик, хвърлих се надлъж върху пода и не се помръднах, колкото и да бях друсан от пазача.

Бих могъл да убия този човек. Най-сетне станах и си легнах, без да му кажа нито дума. Дори не поставих дъската на мястото й. На сутринта дойде управителят и ни обяви за свободни. Когато си отивах с разкървавено сърце, видях още веднъж хубавата гъркиня, чиито очи плуваха в сълзи.

Уговорих с брат Стефано да се срещнем ма пазара и отидох с евреина, комуто трябваше да платя наеми за мебелите, в минимитския манастир, където отец Лазари ми даде десет цехина и ми съобщи адреса на епископа. Той бе прекарал своята карантина на Тосканската граница и сега вече сигурно бил на път за Рим. Там трябваше да го намеря.

Платих на евреина и се нахраних скромно в една гостоприемница. Когато тръгнах оттам при моя босокрак, срещнах случайно албанския моряк. Той ме наруга високо, че съм го оставил да вярва, че съм забравил куфара си. Успокоих го, като му разказах нещастието си и му дадох писмено удостоверение, че не търся нищо от него. След като си купих обувки и наметало (синьо) отидох при Стефано. Казах му, че искам да отида в Лорето. Там ще го чакам три дни и тогава бихме могли да пътуваме заедно за Рим. Той ми отговори, че не искал да мине през Лорето, а аз съм щял да съжалявам, че съм пренебрегнал милостта на Свети Франциск. На следната сутрин се запътих пеша в най-добро настроение.

В Лорето пристигнах съвсем уморен, защото за пръв път през живота си бях изминал пеш петнадесет мили и бях пил по пътя само вода, тъй като горещото вино, което пият в тази област, ми изгаряше стомаха. Беше извънредно горещо. Трябва да отбележа, че въпреки моята бедност не изглеждах като просяк.

Когато влязох в града, забелязах срещу мен да идва абат с най-почтен вид. Понеже видях, че ме разглежда, като ме наближи, поздравих и го попитах къде бих могъл да намеря прилична гостоприемница.

— Виждам — каза той, — че човек като вас, който ходи пеш, идва тук от набожност. Елате е мен.

Абатът се обърна, аз го последвах и той ме заведе в една великолепна къща. След като каза няколко тихи думи на един човек, който ми изглеждаше да е вратар, той излезе. На сбогуване ми каза с благородно уважение:

— Ще бъдете добре обслужван.

Помислих веднага, че ме счита за някой друг, но оставих събитията да следват своя ход.

Заведоха ме в апартамент от три стаи. Спалнята бе тапицирана с пъстър плат, леглото беше с балдахин. Освен това вътре имаше една писалищна маса, която съдържаше всичко нужно за писане. Един слуга ми донесе лека копринена нощница, излезе и се върна веднага друг, който носеше долни дрехи и една голяма вана с вода. Сложиха я пред мен, свалиха ми обувките и чорапите и ми измиха краката. Миг след това дойде една много добре облечена жена с една слугиня, поклони ми се дълбоко и започна да оправя леглото ми. Едва ми бяха измили краката, когато чух звънец, всички коленичиха и аз последвах примера им. Това беше „Ангелус“[6]. След това покриха една масичка много чисто и ме попитаха какво вино бих желал. Отговорих: „Кианти“. Донесоха ми вестник и два сребърни светилника. Един час по-късно ми поднесоха превъзходна вечеря от постни ястия. Преди лягане ме попитаха дали пия шоколада си преди или след литургия. Отгатвайки причината на въпроса, отговорих:

— Преди излизане — и се отдадох на почивка.

Щом легнах, донесоха ми една нощна лампа с часовник и аз останах сам. Бях легнал в легло, каквото съм намирал само във Франция, приспособено да лекува от безсъние. Но аз не страдах от тази болест. Спах десет часа.

По обноските забелязах, че не съм в гостоприемница. Но къде бях? Нима наистина се намирам в приют?

След шоколада се появи един накичен и зализан бръснар, който едва сдържаше страстта си да бъбри. Той отгатна, че не искам да бъда обръснат и предложи услугите си да ми отреже мъха с ножиците. Така съм щял да изглеждам по-млад.

— Но кой ви е казал, че искам да скрия възрастта си?

— Това е много просто. Ако, монсиньоре[7], нямахте това намерение, отдавна щяхте да поискате да ви обръснат. Графиня Марколини е тук. Познавате ли, монсиньоре, тази дама? Днес по обяд трябва да я фризирам.

Понеже видя, че не се интересувам от графиня Марколини, бъбривецът премина на друга тема:

— За пръв път ли монсиньоре, попадате тук. Във всички градове на нашия господар няма по-великолепен приют от този.

— Вярвам и ще направя на Негово Светейшество комплимент за това.

— О, той сам знае това много добре! Преди избора му той сам е живял тук. Ако монсиньор Карафа не ви познаваше, не би ви въвел тук.

По такива въпроси бръснарите из цяла Европа са отлично запознати, но не трябва да бъдат разпитвани, тъй като тогава те най-нахално смесват истината с лъжата и изпитват сами, вместо да бъдат изпитвани.

Предполагах, че монсиньор Карафа ме очаква и поисках да ме въведат при него. Прелатът ме прие много добре, показа ми своята библиотека и ми даде един абат за чичероне[8]. В него открих свой връстник и духовит събеседник. Той ми показа всичко. Двадесет години по-късно този абат ми бе много полезен в Рим и ако е още жив, той е каноник при Сан Джовани в Латерно.

На втория ден вечерях в Санта Каза, третия ден прекарах в посещение на всички чудни съкровища на светилището. На другата сутрин много рано бях отново на крак. Дотук бях похарчил само три паоли за бръснаря.

На половин път до Мачерата намерих отново брат Стефано, който вървеше много бавно. Зарадва се много, че ме вижда и ми каза, че тръгнал два часа след мен пеша от Анкона, но вървял само по три мили дневно, понеже искал да прекара два месеца на път, макар че би могъл да стигне пеша в Рим за осем дни.

— Искам — каза той, — да пристигна в Рим бодър и с добро здраве. Съвсем не бързам и ако ви е приятно да пътувате с мен по този начин, на Свети Франциск не ще бъде много трудно да ни снабдява с прехрана.

Той беше червенокос момък на около тридесет години, със здраво телосложение. Беше истински селянин, станал монах само за да живее в безделие. Отговорих му, че бързам и затова не мога да му бъда спътник.

— Днес ще измина двойно разстояние — каза той, — ако искате да носите наметалото ми, понеже то ми тежи много.

Намерих историята забавна, облякох наметалото му и го оставих да облече моето горно палто. След това преобличане ние изглеждахме толкова смешни, че всички минаващи край нас ни се смееха. Неговото наметало наистина би било цял товар за един катър. По него имаше дванадесет джоба, всички пълни. Към това се прибавяше още и задният джоб, който съдържаше половината от това, което се намираше във всички останали джобове заедно. Хляб, вино, прясно и солено месо, кокоши яйца, сирене, шунка, салам — имаше достатъчно най-малко за четиринадесет дни.

Когато му разправих как ме бяха приели в Лорето, той ми каза, че ако бях поискал от монсиньор Караха свободен билет за всички приюти чак до Рим, бих намерил навсякъде същия прием.

— Всички приюти — продължи той — са проклети от Свети Франциск, понеже в тях не приемат монаси — просяци. Впрочем това за нас няма значение, тъй като те се намират на голямо разстояние един от друг. Ние предпочитаме къщите на преданите на нашия орден набожни хора, които срещаме по пътя си.

— Защо не търсите подслон във вашите манастири?

— Не съм толкова глупав. Първо, не биха ме приели, понеже като беглец нямам писмено позволително, а те винаги искат такова. Бих се изложил дори на опасността да бъда затворен, защото монасите са проклети и негодяи. Второ, в нашите манастири не сме така добре настанени, както при нашите благодетели.

— Как? Вие сте беглец? Но защо?

Той ми разказа една пълна с изтъркани лъжи история за своето затворничество и бягство. Този беглец босокрак бе някакъв глупак с палячовски хумор, но считаше своите слушатели за по-големи глупаци, отколкото бе самият той. При всичката си глупост все пак той притежаваше известна доза лукавство. Неговата вяра бе особена: не искаше да бъде набожен и поради това ставаше скандален. За да разсмее своите слушатели, той си позволяваше най-отвратителни забележки. Нямаше никакво чувство към женския пол и за плътски наслади. Това се дължеше само на липсата на темперамент. При това той изискваше да му се възхищават на тази липса като на добродетел за въздържание. Темата за пола му служеше само за да предизвиква смях. Когато беше малко пийнал, отправяше към сътрапезниците си такива неприлични въпроси, че всички се изчервяваха. Негодникът обаче се смееше.

На сто крачки от къщата на благодетеля, когото искаше да почете с посещението си, той отново облече своето тежко расо. При влизане благослови всички и всеки му целуна ръка. Домакинята го помоли да им прочете молитва. Монахът се съгласи и поиска да го отведат в параклиса. Когато му пошушнах незабелязано на ухото:

— Забравихте ли, че сте закусили вече? — той ми отговори грубо:

— Това не ви интересува.

Не се осмелих да му отговоря нищо, присъствувах на молитвата и бях разбира се много „изненадан“, когато забелязах, че той не познава обреда. Той намираше това за смешно, но истински смешното щеше тепърва да стане! Щом завърши, доколкото можа, своята литургия, той седна на изповедническия стол и изповяда цялото семейство. При това му дойде идеята да откаже прошка на дъщерята в семейството, едно възхитително красиво дете на дванадесет или тринадесет години. Направи това открито, смъмри я и я заплаши с ада. Бедното момиче, напълно засрамено, напусна параклиса, обляно в горещи сълзи. Аз го съжалих и в гнева си не можах да се въздържа да не кажа на брат Стефано високо в лицето, че е луд. Изтичах след нея, за да я утеша, но тя бе вече изчезнала и нищо не можеше да я накара да седне заедно с нас на масата. Неговата невероятна постъпка ме разсърди толкова, че имах желанието да го набия. Нарекох го пред всички измамник и долен клеветник. Запитах го защо й е отказал прошката, но той ми затвори устата, като отговори хладнокръвно, че не можел да наруши тайната на изповедта. Аз не седнах на масата, твърдо решил да се отделя от хитреца. Когато си отивахме, наложи се да приема едно паоло за прочетената от него литургия. Трябваше да изпълнявам незавидната служба на негов касиер.

Щом излязохме на шосето, му казах, че искам да се отделя от него, понеже се страхувам да не стигна до каторга, ако продължавам да го придружавам. Между другото го нарекох невеж подлец, а той ми отговори, че не съм нищо друго, освен просяк. За този епитет му ударих силна плесница, на която той отговори с удар на тоягата си. Веднага го обезоръжих, оставих го и продължих към Мачерата. Четвърт час по-късно един файтонджия, отиващ с празна кола за Толентино, ми предложи да ме закара дотам за два паола. Приех. Оттам бих могъл да отида за шест паола до Филиньо, но от злощастно скъперничество отказах това предложение. Чувствувах се добре и мислех, че ще мога да стигна лесно пеша до Валчимара, но пристигнах там чак след петчасов ход и то уморен до смърт. Бях силен и здрав, но един път от пет часа бе достатъчен, за да ме изтощи напълно, тъй като в моето детство никога не бях изминавал нито една миля пеша. Трябва да се обръща голямо внимание на това, младежът да привиква на ходене.

На следната сутрин станах отпочинал с намерение да продължа пътя си. Поисках да платя на гостилничаря и изведнъж ново нещастие. Представете си моето печално положение: спомних си, че бях оставил моята кесия със седем цехини да лежи на масата в кръчмата в Толентино, когато поисках да разменя една цехина, за да платя. Бях безутешен. Най-напред помислих да се върна и да си я поискам, но се отказах от тази мисъл, понеже не знаех дали ще ми я дадат. За съжаление тази кесия съдържаше всичките ми пари, с изключение на няколко медни монети, които държах в джоба. Платих малката си сметка и се упътих опечален към Сервала. Бях едва на един час път от това място, когато при прескачането на един ров си изкълчих крака. Трябваше да седна на междата на пътя с единственото утешение, което вярата предлага на всички притеснени: да моля Бога да накара да мине някой, който би могъл да ми помогне.

Седях вече половин час, когато някакъв селянин, минаващ с магарето си, предложи услугите си да ме откара за едно паоло до Сервала. За да ми спести пари, селянинът ме заведе при един човек с разбойническо лице, който ме прие срещу предплата от два паола. Помолих го да ми потърси хирург, но той можеше да дойде едва на следващия ден. Получих мизерна вечеря и легнах в ужасно наглед легло. Надявах се да мога да заспя и в съня си да намеря известно облекчение, но злият гений бе измислил тъкмо това легло, за да ме накара да претърпя нови адски мъки.

Трима мъже с карабини, които изглеждаха като истински бандити, влязоха след известно време, говорейки на някакъв жаргон, който не разбирах, псувайки и проклинайки, без да ми обърнат ни най-малко внимание. След като гуляха и пяха до среднощ, те легнаха на сламата, а моят пиян хазяин дойде и за голяма моя изненада поиска да легне при мен. Отвратен, че трябва да деля леглото си с подобен тип, извиках, че няма да го търпя до мен. Отговори ми с отвратителни ругатни, че дори целият ад не би могъл да го възпре да легне в собственото си легло. Трябваше да му направя място.

— За Бога — извиках аз, — къде се намирам?

— У най-честния полицай в цялата папска държава.

Можех ли дори да предположа, че селянинът ще ме доведе при тези проклети врагове на целия човешки род?

Човекът легна при мен, но скоро гневът ме принудя да го ударя така силно в гърдите, че падна от леглото. Той стана и отново поднови безсрамно опитите си да заеме леглото. Разбрах, че мога да го сразя само с опасност за живота си, затова сам станах, а и той не се противопостави на това, домъкнах се с мъки до един стол и прекарах върху него остатъка от нощта, четири дълги тъжни часа. На разсъмване негодникът бе събуден от своите другари, стана и след като отново пиха и ругаха, взеха карабините си и излязоха.

След като бандитите си отидоха, прекарах в стаята още един тъжен час. Напразно виках за помощ. Най-сетне дойде едно малко момче и доведе за две медни монети един хирург. Последният ме прегледа и ме увери, че три или четири дни почивка ще ме възстановят напълно. Посъветва ме да отида в странноприемница. Последвах този съвет с готовност. Занесоха ме, поставиха ме в легло и ме гледаха добре, но аз се намирах в толкова окаяно положение, че се страхувах от момента на оздравяването си. Страх ме беше, че трябва да продам горната си дреха, за да мога да платя на гостилничаря, и тази мисъл ме ужасяваше. Неволно мислех, че ако бях потиснал съчувствието си към така зле третираното от Стефано момиче не бих изпаднал в такова плачевно положение. Намирах постъпката си погрешна. Ех, ако бях се нагодил към босокракия… Да! Ако, ако, ако, всички тези „ако“ разкъсват сърцето на нещастника, щом започне да разсъждава. Защото след като е насочвал внимателно мислите си във всички посоки, той остава все тъй нещастен, както и преди. Все пак искам да призная, че подобни, предизвикани от нещастието мисли съвсем не са без полза за един млад човек. Чрез тях той се приучава да разсъждава. А от човек, който не разсъждава, никога не може да излезе нещо свястно.

Както ми бе предсказал хирургът, на четвъртия ден сутринта отново можех да вървя. Реших да помоля добрия човек да продаде горната ми дреха. Тази необходимост не бе никак утешителна за мен, тъй като започваха есенните дъждове. Дължах на моя гостилничар петнадесет паола и на хирурга четири. В момента, когато се готвех да го помоля за болезнената за мен услуга да продаде дрехата ми, влезе брат Стефано. При вида ми той се засмя с цяло гърло и ме попита дали съм забравил удара е тоягата.

Бях като ударен от гръм. Помолих хирурга да ме остави сам с монаха и той излезе.

Питам читателя: Как може човек да се предпази от суеверие, щом има подобни случаи? Най-чудното е, че всичко стана тъкмо когато ми бе най-необходимо. Монахът се появи в момента, когато щях да си отворя устата. Още повече бях учуден от силата на провидението, на щастието, на случайността, или както искате го наречете, с една дума, от съвсем неочакваното съвпадение на различните обстоятелства. Това ме накара да вложа всичките си надежди в този монах, когато се намирах в беда.

А какъв ангел покровител бе този Стефано! По-скоро в тази сила на съдбата би трябвало да открия наказание, а не милост.

Но неговата поява ми бе много приятна, тъй като не се съмнявах нито за миг, че ще ме избави от затрудненията. Дали бе изпратен от небето или от ада, аз чувствувах, че не мога да сторя нищо по-добро от това да се оставя на неговата помощ. Определената му от съдбата задача бе да ме отведе в Рим.

— Който върви бавно, върви сигурно — ми каза монахът, щом останахме сами. Той бе употребил пет дни, за да измине пътя, който аз бях извървял само за един ден. В замяна на това той се чувствуваше отлично и не бе прекарал никакво премеждие. Разправи ми, че когато минавал оттук, му казали, че абатът, който щял да стане секретар на венецианския посланик, лежал болен в странноприемницата, след като бил обран във Валчимара.

— Потърсих ви веднага и понеже вече сте съвършено здрав, ще тръгнем заедно за Рим. За ваша угода ще изминаваме по шест мили дневно. Хайде да забравим всичко и — бързо към Рим!

— Не мога. Загубих кесията си, а трябва да заплатя двадесет паола.

— Ще ви ги набавя в името на Свети Франциск.

Половин час по-късно той се завърна, но с кого? С моя гаден полицай! Последният ми каза, че ако му се бях доверил, той сам би ме задържал на драго сърце при себе си.

— Давам ти — продължи той — четиридесет паола, със задължението да се застъпиш за мен пред твоя посланик. Ако това обаче не ти се удаде, ще трябва да ми ги върнеш обратно в Рим. Трябва, значи, да ми дадеш писмено задължение за тях.

— С удоволствие.

За четвърт час всичко бе уредено, аз получих парите, платих дълговете си и заминах заедно със Стефано.

Бе едва един часът по обяд, когато монахът забеляза една бедна колиба на сто крачки встрани от пътя и ми каза:

— Колефиорито е още много далеч, ще трябва да спрем и да нощуваме тук.

Напразно го уверявах, че в колибата няма да бъдем настанени добре. Накрая трябваше да се подчиня на волята му. В колибата намерихме един изнурен, охтичав старец, който лежеше в мизерно легло, две грозни жени на тридесет до четиридесет години, три голи деца, една крава и един проклет пес, който постоянно лаеше. Картина на пълна нищета! Но монахът бе упорит и вместо сам да им даде милостиня, поиска в името на Свети Франциск вечеря.

— Трябва — каза умиращият на жените — да сварите петела и да извадите от килера шишето, което пазя от двадесет години.

Едва изговорил тези думи, старецът получи толкова силен пристъп на кашлица, щото помислих, че ще умре пред очите ни. Монахът дойде до леглото и му обеща, че Свети Франциск ще го направи отново млад. Изпълнен от съжаление при вида на тази сиромашия, аз поисках да тръгна сам за Колефиорито и там да го дочакам, но жените се възпротивиха и аз останах. Въпреки че вря цели четири часа, петелът можеше да изкърти и най-здравите зъби, а в бутилката, която отворих, имаше оцет. Сега вече, изгубил напълно търпение, взех торбата на монаха и сложих на масата хубава вечеря. При вида на нашата храна лицата на двете жени се проясниха.

Всички ядохме с добър апетит, после те направиха за нас две големи постели от прясна слама. Легнахме на тъмно, тъй като и последната угарка от свещ бе догоряла. Не изминали и пет минути, монахът ми извика, че една от жените е легнала при него. В същия момент усетих другата да ме прегръща. Започнах да я отблъсквам, монахът също се защитаваше, но безсрамните бабички не искаха да ни пуснат. Станах, но кучето се нахвърли върху мен и от страх легнах отново върху сламата. Без да се смущава безсрамницата продължи да ме насърчава към нещо, за което нямах никакво желание. В същото време глъчката, която вдигаше монахът, за да се отърве от своята похитителка, ми се стори толкова смешна, че гневът ми внезапно премина. Глупакът викаше вече Свети Франциск на помощ, тъй като бе разбрал, че на моята не може да разчита. Той ядно проклинаше, удряше напосоки наоколо, кучето лаеше като бясно, старецът кашляше, изобщо настъпи адска врява. Моята бабишкера ме уверяваше, че щяла да си отиде веднага, след като бъда по-любвеобилен с нея. Помислих си: когато фенерът е угасен, разлика между жените няма. Най-сетне Стефано, увит в дебелото си расо, успя да се отърве от милувките на своята фурия, стана напук на кучето и можа да се докопа до дебелата си тояга. Сега той удряше яко наляво и надясно около себе си. Една от жените изпищя.

— Ай, боже мой!

А гласът на босокракия прозвуча:

— Слава Богу, отървах се!

Настана отново тишина. Кучето, което без съмнение бе убил, не лаеше вече. Старецът, когото вероятно бе довършил, бе престанал да кашля, а жените, уплашени от болезнените любезности на монаха, се бяха свили тихо в един ъгъл. Останалата част от нощта прекарахме спокойно.

Щом се зазори, аз станах и Стефано последва примера ми. Огледах се наоколо в почуда. Жените бяха изчезнали. Старецът лежеше без признаци за живот. Върху, челото му имаше голям оток. Показах го на монаха със забележката, че навярно го е убил. „Възможно е — отговор и той, — но ако съм го направил, то е станало, без да искам.“

Когато видя огромния си джоб съвсем празен, той се ядоса страшно. Аз обаче се зарадвах много от това, тъй като ме беше страх, че жените са излезли, за да повикат помощ и ни затворят. Изчезването на нашите припаси ме поуспокои, тъй като сега бе вече сигурно, че бедните жени са избягали, за да не им поискаме сметка за кражбата. Въпреки това не пропуснах да опиша с ярки краски опасността, която ни заплашва и успях да уплаша Стефано така, че той се съгласи да тръгне с мен.

Близо до къщата срещнахме един колар, който отиваше към Филиньо. Придумах Стефано да използува заедно с мен добрата възможност да се отдалечим бързо оттук. Докато закусвахме във Филиньо, дойде друг колар, също свободен, който ни взе със себе си срещу дребна сума. Така стигнахме до Пизиняно, където един набожен човек ни предложи много добра квартира. Спах много добре, тъй като вече не се страхувах да бъда затворен.

Рано на другия ден пристигнахме в Сполето, където брат Стефано имаше двама благодетели. Понеже не искаше да им даде повод за ревност, той ощастливи и двамата. Обядвахме у единия, който ни прие като князе, а вечеряхме и преспахме у другия. Последният бе богат винар, баща на многобройно и чудесно семейство. Той ни нагости отлично и всичко би минало много приятно, ако монахът, който още на обяд бе прекалил с виното, не се бе съвсем напил. В това състояние той си позволи да говори лошо за другия благодетел, като може би смяташе, че с това ще направи удоволствие на нашия домакин. Аз не можех да понеса това. Когато твърдеше, че онзи твърдял, че всички вина на нашия домакин били подправени и че той бил хайдук, аз го нарекох в лицето лъжец и подлец. Нашият домакин и жена му ме успокоиха, като ме увериха, че познавали добре своя съсед и знаели кое може да е истина и кое не. Когато го укорих за неговите лъжи, монахът хвърли своята салфетка върху главата ми. Нашият домакин го хвана кротко под мишницата, заведе го в спалнята и го заключи там. Аз легнах в друга стая.

На следната сутрин станах много рано и реших да отпътувам по-нататък сам. Между това обаче монахът бе вече изтрезнял, дойде при мен и ми заяви, че от сега нататък ще живеем в добро разбирателство и няма вече да се караме. Подчиних се на съдбата си и тръгнахме отново. В Сорна една гостилничарка, жена с рядка красота, ни даде добър обяд с отлично кипърско вино. Доставяли й го италиански посредници, в замяна на отличните трюфели[9], които тя им давала и които те продавали много изгодно при завръщането си във Венеция. Не можах да се разделя с нея, без да й оставя късче от сърцето си.

Едва мога да опиша негодуванието, което ме обзе, когато няколко мили преди Терни подлият му син ми показа цяла торба трюфели, които това чудовище бе откраднало от прелестната жена като благодарност за нейното вежливо гостоприемство. Откраднатите трюфели струваха най-малко два цехина. Извън себе си от гняв аз грабнах торбата от ръката му и му заявих, че на всяка цена ще я изпратя обратно на гостилничарката. Той обаче съвсем не бе извършил тази кражба, за да си достави удоволствието да върне обратно откраднатото, и се нахвърли върху мен. Започна истински бой, но победата не остана дълго време спорна — отнех му тоягата, блъснах го възнак в рова и си тръгнах. От Терни написах извинително писмо до хубавата гостилничарка и й изпратих обратно трюфелите.

От Терни отидох пеша до Отриколи, където се спрях само за да разгледам спокойно красивия старинен мост. Един файтонджия ме закара за четири паола до Кастелнуово, а оттам посред нощ се упътих пеша към Рим. На първи септември, около девет часа сутринта пристигнах в прочутия град.

Не трябва да премълча тук една особена случка, която ще се хареса на читателя, макар че всъщност е само смешна.

Въздухът беше спокоен и небето чисто. Един час след Кастелнуово забелязах на разстояние от десет крачки встрани висок цяла педя пламък, с формата на пирамида. Беше на около три или четири стъпки над земята. Това явление ми направи силно впечатление, понеже изглеждаше, че ме съпровожда. Опитах се да го изследвам по-отблизо, но пламъкът се отдръпваше от мен и оставаше все на същото разстояние, спираше, щом спирах аз, и тръгваше отново щом тръгнех. Когато по протежение на пътя имаше дървета, пламъкът изчезваше и не го виждах повече, но щом дърветата изчезваха, той се появяваше отново. Опитвах се също да се обърна в обратна посока, при което той изчезваше и се появяваше пак, щом тръгнех отново към Рим. Своеобразният пламък ме напуска чак когато дневната светлина прогони сенките на мрака.

Какво поле за действие би имало невежото суеверие, ако бях имал свидетели на приключението си и ако си бях създал по-късно в Рим бляскава кариера! Световната история е пълна с дреболии, които имат също такова значение, каквото човешкият дух добива чрез науката. Трябва да призная откровено, че въпреки моите познания по физика, видът на блуждаещия огън ми навя съвсем особени мисли. Бях достатъчно предпазлив да не разкажа никому за това.

При влизането си в старата световна столица имах в джоба си само седем паола. Затова пък нищо не можеше да ме спре: нито красивата входна порта, нито Портата на народите, нито също така наричания красив площад, нито входовете на красивите църкви, с една дума при първото виждане нито един от величествените паметници на красивия град не ми направи впечатление. Тръгнах по късия път за Монте — Магна — Наполи, където — така бе писано в адреса — трябваше да намеря моя епископ. Казаха ми, че той бил заминал преди десет дни и заповядал да ме изпратят безплатно до Неапол на адрес, който ми дадоха. Една кола отиваше още на следващия ден нататък и понеже не се интересувах от Рим, останах да лежа в легло до момента на тръгването. Спътниците ми бяха трима недодялани простаци. През целия път не им продумах нито дума. На шести септември пристигнах в Неапол.

Едва слязъл от колата, аз се отправих към означеното в адреса място. Епископът пак не беше там. Отидох веднага при минимитите и научих от тях, че бил отпътувал за Марторано. Напразно питах къде ли не, дали е оставил поръчки за мен. Никой не можа да ми даде отговор. Сега се намирах в непознатия голям град, с осем карлина в джоба, без да зная къде да се приютя. Все едно! Съдбата ме повика в Марторано — ще отида и там. Разстоянието е само двеста мили!

Намерих няколко файтонджии, които бяха готови да ме закарат до Козенца. Когато обаче узнаваха, че нямам куфар, не искаха и да чуят да тръгнат, преди да съм си платил. Вътрешно трябваше да им отдам право. Но аз трябваше на всяка цена да отида в Марторано. Реших да направя разходка пеша и да прося нахално за храна и пренощуване, както правеше преподобният брат Стефано. Най-напред изядох една четвърт от парите си в скромен обяд. Останалото се надявах да се нареди! Научих, че трябва да мина през Салерно и се насочих към Портичи, където пристигнах след около час и половина. Умората започна вече да се чувствува и против желанието ми краката сами ме отведоха в една странноприемница, където поисках стая и вечеря. Обслужиха ме добре, ядох с добър апетит и прекарах една отлична нощ в удобно легло. На другата сутрин се облякох и казах на гостилничаря, че ще обядвам там, след като разгледам Кралския замък. На входа на замъка ме заговори един ориенталски облечен човек с приятни черти на лицето. Каза ми, че ако желая да разгледам двореца, ще ми покаже всичко. По този начин можех да спестя парите си. Бях в положение да не мога да отказвам нищо, затова приех с благодарност любезното му предложение.

Когато през време на разговора му казах, че съм венецианец, той ми отговори, че бил мой поданик, тъй като е от Дзанте[10]. Разбрах комплимента и му се поклоних леко.

— Имам — каза той, — великолепно мускатово вино от Леванте, което бих могъл да ви продам евтино.

— Бих го купил, може би, но не съм познавач.

— Толкова по-добре. Какво предпочитате?

— Чериго[11].

— Имате право. Имам отлично чериго. Ще опитаме на обяд, ако ви е приятно да обядваме заедно.

— С голямо удоволствие.

— Имам самоско и кехалонийско вино. Имам също известно количество химикали, сярна киселина, кърмъзена боя, антимон и сто центнера[12] живак.

— Всичко тук ли е?

— Не, в Неапол.

— Ще купя и живак.

Много естествено е и без всякакво намерение за измама, когато един млад човек, несвикнал на бедност и срамуващ се да покаже това, започне да разказва за своето имущество и за своите богатства, говорейки с някой богаташ. Докато разговаряхме, дойде ми на ум, че живакът се съединява с олово и бисмут. По този начин сместа се увеличава с една четвърт. Не казах нищо, но си помислих, че ако гъркът не познава тайната, бих могъл да извлека полза от това. Чувствувах, че трябваше да действувам сръчно и че не би излязло нищо, ако му предложех направо да откупи тайната ми. Трябваше да го изненадам с чудото на увеличаването, да се изсмея на това и да го оставя той да направи предложение. Измамата е порок, но почтеното лукавство може да се счита за признак на ум. Разбира се, то е една добродетел, която прилича на мошеничество, но не трябва да се обръща внимание на това. Който не умее да я приложи в случай на нужда, той е пълен глупак.

След като разгледахме замъка, ние се отправихме към гостилницата, гъркът ме заведе в стаята си и поръча два прибора. В съседната стая видях големи бутилки с мускатово вино и четири бутилки с живак, всяка от които тежеше десет фунта[13]. Тъй като бях съставил плана си, помолих го за една бутилка живак на пазарна цена и я занесох в моята стая. Гъркът излезе да урежда работите си с обещанието да се видим отново на обяд. Междувременно аз също излязох и купих един и половина фунта олово и също толкова бисмут. Върнах се в странноприемницата, поисках да ми дадат няколко големи бутилки и се захванах на работа.

Обядвахме във весело настроение и гъркът бе възхитен от това, че приемам неговото чериго и мускатовото му вино за отлични. Той ме попита внезапно, смеейки се, защо съм купил една от неговите бутилки с живак.

— Ще видите това в моята стая! — отговорих аз.

След като се нахранихме, той дойде с мен и видя своя живак, разделен в две бутилки. Поисках една кожа от дива коза, прецедих живака през нея и напълних бутилката на гърка. Когато видя, че имам още четвърт бутилка чист живак и същото количество метал на прах, който не познаваше, той остана съвсем смаян. Това беше бисмутът. Изсмях се високо на неговото учудване, повиках келнера и го изпратих при аптекаря да продаде излишния живак. Малко след това келнерът се върна и ми донесе петнадесет карлини.

Гъркът беше вкаменен от учудване. Когато се посъвзе, той ме помоли да му върна неговата пълна бутилка — тя струваше шестдесет карлини. Смеейки се, аз му я върнах, като му благодарих тайно, че ми е дал възможност да спечеля петнадесет карлини. Същевременно му казах с умисъл, че на следващата сутрин ще отпътувам много рано за Салерно.

— Значи тази вечер ще се храним пак заедно — каза той.

Следобед отидохме да се разхождаме към Везувий. Говорихме за различни неща, но не и за живака. Стори ми се, че моят грък е много замислен. На вечеря, смеейки се, той ми каза, че съм могъл да остана на другия ден, за да спечеля с останалите три бутилки четиридесет и пет карлини. Отговорих му с важен и сериозен тон, че това не ми е нужно, тъй като аз съм направил това само за да му доставя приятна изненада.

— Но тогава трябва да сте богат!

— Не, защото аз работя за увеличаване количеството на златото, а това ни струва скъпо.

— Вие сте, значи, няколко души?

— Чичо ми и аз.

— Защо ви трябва да увеличавате златото? Увеличаването на живака ви стига. Кажете ми само, моля, дали увеличеното от вас може по същия начин още да се увеличава?

— Не, ако това беше възможно, би било една неизчерпаема златна мина.

— Вашата откровеност ме радва много.

След ядене платих на гостилничаря и го помолих да ми намери за следната сутрин, много рано, една кола с два коня до Салерно. Благодарих на гърка за отличното му мускатово вино, взех адреса му в Неапол и му казах, че след четиридесет дни ще ме види отново, понеже искам непременно да купя една бъчва от неговото чериго.

След това се прегърнахме и аз си легнах. Радвах се, че бях заслужил прехраната си за тоя ден и съвсем не бях изненадам, че гъркът не ми направи предложение да откупи тайната ми. Бях уверен, че поради тази причина той няма да може да заспи и на следната сутрин ще се яви рано-рано при мен. Във всеки случай имах достатъчно пари, за да стигна до Торе дел Греко, а там провидението щеше да се погрижи за мен. Струваше ми се невъзможно да прося като монах чак до Марторано, защото тъй, както изглеждах, не можех да възбудя никакво съжаление. Можех да заинтересовам само хора, които бяха убедени, че не се намирам в нужда, а това не подхожда за истинските просяци.

Както предвиждах, още в зори гъркът дойде при мен. Приех го много любезно и му предложих заедно да пием кафе.

— На драго сърце. Но кажете, господин абате, дали не бихте ми продал вашата тайна?

— Защо не? Ако се срещнем отново в Неапол.

— Защо не днес?

— Чакат ме в Салерно. Освен това тайната струва много пари, а аз не ви познавам.

— Това не е основание, понеже аз съм така добре познат тук, че мога да платя в брой. Колко искате?

— Две хиляди унции.

— Ще ви ги дам, но при условие, че сам започна увеличаването на намиращите се тук в ръцете ми тридесет фунта. Вие ще ми кажете какви материали са нужни и аз ще ги купя.

— Това е невъзможно, тъй като материалите не се намират тук, но в Неапол се намират в неограничено количество.

— Ако става дума за метал, ще го намерим в Торе дел Греко. Можем да отидем заедно до там. Бихте ли ми казал колко пъти се увеличава по пропорция?

— Един и половина процента. А вие сте познат също и в Торе дел Греко? Не бих искал да губя времето си.

— Вашето недоверие ме оскърбява.

При тия думи той взе едно перо, написа няколко реда и ми предаде едно пълномощно, което гласеше така: „При предявяване, платете на приносителя петдесет унции злато и го запишете на сметката на Панагиоти“ и т.н. и т.н.

Каза ми, че банкерът живеел на две минути от гостилницата и ме подкани да отида лично. Не оставих да ме моли дълго и получих петдесет унции. Върнах се в моята стая, където той ме очакваше и поставих златото на масата, като му казах, че можем да заминем за Торе дел Греко, да сключим там писмен договор и да приведем всичко в ред. Той имаше коне и кола и поръча веднага да впрегнат. Отпътувахме, след като деликатно ме бе поканил да сложа петдесетте унции в джоба си.

Когато пристигнахме в Торе дел Греко, той се задължи писмено в нужната форма да ми заплати две хиляди унции, щом му кажа с какви примеси и по какъв начин ще може да увеличи с една четвърт живак, като този, който аз в негово присъствие бях продал в Портичи, без при това да се влоши качеството му.

След това ми издаде менителница, платима осем дни след предявяването у господин Дженардо де Карло. По-късно аз му съобщих необходимите съставни части олово и бисмут, казах му, че оловото поначало се съединява с живака, а чрез бисмута става толкова течно, колкото да може да премине през кожата. Моят грък излезе веднага, за да направи сам у един свой познат опита. Нахраних се. Вечерта той се завърна с много натъжено лице. Очаквах това.

— Извърших опита — каза той, — но живакът не е чист.

— Той е същият като онзи, който продадох в Портичи. Вашето писмено задължение е ясно и точно.

— Но задължението казва също: без при това да се влоши качеството му. Сега признавате, че качеството е станало по-лошо. За доказателство служи фактът, че не се поддава на по-нататъшно увеличаване.

— Вие знаехте това. Ще водим процес и вие ще го загубите. Съжалявам, че с това тайната ще стане известна. Можете да си пожелаете щастие, скъпи господине! Ако спечелите, ще сте узнали безплатно тайната ми. Не ви считах за способен да ме измамите.

— Аз, господин абате, изобщо не съм човек, който мами другите.

— Знаете ли сега тайната или не? Бих ли ви я казал, ако не бяхме сключили договор? Неапол ще се смее и адвокатите ще спечелят добри пари. Цялата работа ми е вече неприятна и аз съжалявам, задето се оставих да бъда убеден от вашите хубави думи. Засега ето ви вашите петдесет унции.

Докато изваждах парите от джоба си, смъртно уплашен да не ги приеме наистина, той излезе, като ми каза, че не ги иска. След това се върна отново и ние ядохме, но на две различни маси. Намирахме се в положение на обявена война, но бях сигурен, че ще сключим мир. Цялата вечер не си проговорихме нито дума, но на другата сутрин той дойде при мен, когато вече се приготовлявах за отпътуване и поиска да ми говори. Изказах отново желанието да му върна петдесетте унции, но той ме помоли да ги задържа и да приема дори още петдесет, срещу което да му върна менителницата за двете хиляди. Започнахме разумно да се увещаваме и след два часа аз приех. Получих още петдесет унции, обядвахме заедно като добри приятели и се прегърнахме сърдечно. На сбогуване той ми даде едно пълномощно за своя склад в Неапол за една бъчва мускатово вино и ми подари великолепна кутийка, която съдържаше дванадесет бръснача със сребърни дръжки от фабриката в Торе дел Греко. Разделихме се като добри приятели и бяхме напълно доволни един от друг.

Останах в Салерно два дена, за да си набавя долни дрехи и други необходими вещи. Бях здрав, имах над сто цехина в джоба си и се гордеех с моя успех, за който по мое мнение нямаше защо да се укорявам. Моето сърдечно поведение при продажбата на тайната можеше да не се хареса само на един безсрамен морал, а такъв трудно вирее във всекидневния живот. Когато се видях независим и богат и бях сигурен, че мога да се явя пред моя епископ в приличен вид, а не да стоя пред него като просяк, аз отново си възвърнах веселото настроение и се поздравих, че на собствен гръб се бях научил как трябва да се пазя от хора като отец Корзини, от нечестни играчи и развалени жени, особено от онези безсрамни ласкатели, които дръзко хвалят в лицето избраните си жертви.

Този род шарлатани се намират навсякъде по света, дори и в така нареченото добро общество.

В Салерно тръгнах заедно с двама свещеници, които отиваха по работа в Козенца. Изминахме заедно сто четиридесет и двете мили за двадесет и два часа. В деня на пристигането ми в главния град Калабрия взех една талижка и отпътувах за Марторано. През време на пътуването се любувах на онази велика Гърция, която преди двадесет и четири столетия Питагор направи прочута със своето пребиваване там. Останах учуден, че в тази страна, прочута със своето плодородие и обсипана разточително с блага от природата, не видях нищо друго, освен ужасна сиромашия и пълна липса на онзи приятен излишък, при наличността на който животът става по-поносим. Добрите свещеници се смееха на моя страх от тарантули[14] и скорпиони, понеже предизвиканата от тези насекоми болест ми изглеждаше още по-ужасна от онази, която вече познавах. Те ме увериха, че всичко, което се говорело за тези животни, било измислица, смееха се на стиховете, които Вергилий им е посветил в своите Георгики и които аз им цитирах, за да оправдая моя страх.

Намерих епископа Бернардо де Бернардис, седящ на един лош стол пред мизерна маса, на която работеше. Коленичих, както бе обичаят, но вместо да ми даде благословията, той стана, прегърна ме и ме притисна до гърдите си. Беше искрено огорчен, когато му разказах, че не съм намерил в Неапол никакво сведение къде да го намеря и да се хвърля пред краката му. Огорчението му обаче изчезна, когато му казах, че не дължа никому нищо и се чувствувам много добре. Нареди ми да седна, въздъхна, говори прочувствено за сиромашията и заповяда на един слуга да сложи трети прибор. Освен този слуга епископът имаше само още една много възрастна слугиня и един свещеник, който още след първите произнесени на масата думи се изяви като пълен невежа. Къщата, обитавана от негова милост, беше просторна, но лошо строена и лошо поддържана. Тя беше толкова зле мебелирана, че бедният епископ трябваше да отстъпи един от дюшеците на своето легло, за да ми бъде приготвена в съседната на неговата стая една мизерна постеля. Храната му ме ужаси, да не кажа нещо повече. Тъй като държеше много на предписанията на неговия орден, готвеха се само постни ястия, а маслото бе отвратително. Иначе монсиньорът беше умел и което е по-важно, честен човек. За моя голяма изненада, той ми довери, че неговата епископия, която съвсем не беше от най-малките, му донася редовно 500 дуката годишно, но за нещастие, той имал още 600 дуката дългове. Въздишайки, епископът добави, че имал само щастието да се измъкне от ноктите на монасите, чиито преследвания били превърнали последните му петнадесет години в истински ад. Всички тия доверителни известия ме наскърбиха, понеже видях, че тук не съм намерил възхвалената страна на Митра и чувствувах, че ще бъда в тежест на епископа. Той самият беше много огорчен, че трябваше да ми поднесе такъв скръбен подарък.

Попитах го дали има хубави книги, връзки с образоващи хора и изискано общество, с което могат да се прекарат няколко приятни часа. Каза ми, че в цялата му епархия нямало фактически нито един човек, който би могъл да се похвали, че знае добре да пише, а още по-малко, че има добър вкус или понятие от добра литература. Нямало нито един книжар, да, нямало дори нито един, който да се интересува от вестници! Все пак ми обеща, че заедно ще се занимаваме с наука, щом като получи книгите, които поръчал в Неапол.

Това можеше да стане, но без добра библиотека, без образовано общество, без умствени състезания, без литературна размяна на писма — това ли бе страната, където аз, осемнадесетгодишен, можех да се заселя? Когато добрият епископ видя, че се умислих и седях като замаян пред тъжния живот, който, изглежда, трябваше да водя при него, той вярваше, че би могъл да ме ободри, като ме увери, че би сторил всичко възможно, за да ме направи щастлив.

На следната сутрин епископът в пълни църковни одежди държа тържествена божествена служба. По този начин имах възможността да видя цялото духовенство, както и жените и мъжете, които пълнеха църквата. Гледката ме доведе до решението да напусна тази тъжна страна. Вярвах, че виждам пред себе си стадо тъпоумни говеда, което се вълнуваше от моя външен вид. Колко грозни бяха жените! Колко тъпи и тромави изглеждаха мъжете! Когато се завърнах в епископския дворец, казах на добрия прелат, че не се чувствувам призван да умра за няколко месеца като мъченик в този печален град.

— Дайте ми — продължих аз — вашата благословия и ме пуснете, или още по-добре, елате заедно с мен далеч оттук. Обещавам ви, че ще намерим другаде нашето щастие.

На това предложение той се смя няколко пъти през деня. Ако го беше приел, не би умрял след две години в разцвета на живота си. Доблестният човек чувствуваше добре колко основателна е моята съпротива да остана при него и ме помоли за прошка, за това, че е извършил грешка, като ме е повикал в Марторано. Той счете за свой дълг да ме изпрати обратно във Венеция, но понеже нямаше пари и не знаеше, че аз имам, ми каза, че щял да ме препоръча на един гражданин в Неапол, който щял да ми даде шестдесет дуката и с тях да замина за родния си град. Приех с благодарност предложението му и извадих бързо от куфара кутията с бръсначите, която гъркът ми бе подарил. Помолих епископа да я вземе за спомен. Положих голям труд да го склоня да вземе подаръка, който струваше шестдесет дуката. За да надвия съпротивата му, трябваше най-накрая да го заплаша, че ще остана, ако не го приеме.

Той ми даде много ласкаво писмо до архиепископа на Козенца, когото помоли да ме изпрати за Венеция на негови, на епископа, разноски. Така напуснах Марторано, шестдесет часа след пристигането си. Съжалявах оставащия епископ, който разплакан ми даде стотина пъти благословията си.

Архиепископът на Козенца, духовит и богат прелат, бе така любезен да ме задържи при себе си като свой гост. На масата възвеличах с преизпълнено сърце епископа на Марторано, но се нахвърлих безмилостно срещу епархията му и цялата Калабрия и моите забележки бяха така остри, че архиепископът и неговите гости се смяха от сърце. Между тези гости се намираха две дами, роднини на високопоставения господин, които бяха най-важните на масата. По-младата от тях се ядосваше на моето описание на родината й и затова ми обяви война. Но аз намерих подходящо средство да я успокоя, като й казах, че Калабрия би била прелестна страна, ако една четвърт от населението приличаше на нея. Може би, за да опровергае твърденията ми, монсиньорът даде на следващия ден блестяща вечеря.

Козенца е град, в който принадлежащият към доброто общество човек може да се забавлява добре, тъй като той може да намери там богати благородници, красиви жени и истински образовани хора, получили възпитанието си в Рим или Неапол. На третия ден отпътувах. Архиепископът ми даде писмо до прочутия италиански философ Дженовезе.

На 16 септември 1743 година пристигнах в Неапол и изпратих веднага писмото на епископа от Марторано на означения адрес. Последният гласеше: „Господин Дженаро Поло в Санта Ана.“ Този господин, който нямаше никаква друга задача, освен да ми изплати шестдесет дуката, ми каза, след като прочете писмото, че желаел да ми даде подслон в своята къща, за да се запозная със сина му, който също като мен бил поет. Архиепископът му бил писал, че съм отличен поет. След като известно време възразявах от учтивост, приех поканата и изпратих куфара си в неговата къща.

[1] Кораб с две мачти и триъгълно платно. — Б.пр. ↑

[2] Стара хазартна игра на карти. — Б.пр. ↑

[3] Имало е монаси и монахини, които лятно време или през цялата година са ходили боси или обути само с леки сандали. — Б.пр. ↑

[4] Мохамедански празник. — Б.пр. ↑

[5] Гръцки атлет с нечовешка сила. — Б.пр. ↑

[6] Звън, с който се призовават католиците за молитва „Ангел Господен“. — Б.пр. ↑

[7] Ваша милост. — Б.пр. ↑

[8] Разводач. — Б.пр. ↑

[9] Вид гъби. — Б.пр. ↑

[10] Един от йонийските острови. — Б.пр. ↑

[11] Италианско название на остров Кипър, кипърско. — Б.пр. ↑

[12] Един центнер — 50 кг. — Б.пр. ↑

[13] Един фунт — 1/2 кг. — Б.пр. ↑

[14] Големи отровни паяци. — Б.пр. ↑

Глава осма

Кратък, но щастлив престой в Неапол. Дон Антонио Казанова. Дон Лелио Карафа. Пътувам в чудесно общество за Рим и постъпвам там на служба при кардинал Акуавива. Барбаруча. Тестачо. Фраскати.

На различните въпроси, които доктор Дженаро ми зададе, отговорих, без да се замислям, но намирах много странно, дори съвсем неподходящо постоянното му избухване в смях, което съпровождаше всеки мой отговор. Тъжното описание на нещастната Калабрия и разказът ми за мизерното положение на епископа от Марторано би трябвало според мен да предизвикат по-скоро сълзи, отколкото смях. Помислих, че се подиграва с мен и бях вече готов да се разсърдя, когато той, отново успокоил се, ме помоли със сърдечен тон да го извиня, тъй като неговият смях бил болест, изглежда семейна, защото един негов чичо вече умрял от нея.

— Умрял от смях? — извиках учудено аз.

— Да, от тази болест, която Хипократ не е познавал.

— Как? Това хипохондрично страдание, което обикновено прави всички заболели тъжни, вас ви развеселява?

— Да. Подобни дразнения при мен, вместо върху слабините при ребрата, действуват върху далака, който според моя лекар е орган на смеха. Лекарят направи с това едно откритие.

— Съвсем не. Това мнение е много старо. Дори това е единствената функция, която можем да припишем на далака в нашето тяло.

— На масата ще поговорим за това. Надявам се, че ще останете няколко седмици тук.

— Очевидно имате пари?

— Разчитам на шестдесетте дуката, които трябва да ми изплатите.

При тия думи той отново избухна в смях. Забелязал, че видимо се смущавам, доктор Дженаро поясни:

— Мисълта, че мога да ви задържа тук, за мен е приятна. Но, господин абате, имайте добрината да потърсите моя син, той съчинява доста хубави стихове.

Наистина, четиринадесетгодишният младеж бе вече оформен поет. Едно момиче ме заведе при него. Видях пред себе си младеж с много приятни черти на лицето и извънредно изискани маниери. Той ме прие много учтиво и ми се извини любезно, че не може да ми отдели нито миг — трябвало спешно да довърши едно стихотворение, посветено на някаква роднина на херцогинята в Бовино[1], която трябвало да бъде подстригана за калугерка в Санта Киара. Печатницата вече чакала ръкописа. Намерих извинението му за уважително и предложих услугите си да му помогна. Той охотно ми прочете стихотворението си. Беше написано с патос в стихове от типа на Гуиди[2], поради което го посъветвах да го нарече ода. След като с увереност му изтъкнах истински хубавите места, сметнах, че мога да му покажа и някои слабости и недостатъци. Предложих му да ги подмени с други стихове, които аз сам съчиних. Той бе възхитен от моите забележки, благодари ми сърдечно и ме попита дали не съм Аполон. Докато преписваше одата, аз написах един сонет върху същия мотив. Силно зарадван, той поиска да го подпиша с моето име и ме помоли за разрешение да го изпрати заедно с неговата ода в печатницата.

Докато поправях и преписвах на чисто моето стихотворение, той отиде при баща си и го попита кой съм аз. Баща му дълго се смя, след което седнахме на масата. Вечерта ми предложиха легло в стаята на младия поет, за което истински се зарадвах.

Семейството на доктор Дженаро се състоеше от този му син, една не дотам красива дъщеря, жена му и две много скромни стари сестри. Вечерта на масата присъствуваха доста литератори, между които и маркиз Галиани, който тогава работеше върху един коментар на Витрувий[3]. С неговия брат, абата Галиани, се запознах двадесет години по-късно в Париж, където той служеше в легацията като секретар на граф Кантилана.

На следващия ден се запознах с прочутия Дженовезе, който бе вече получил писмото на архиепископа от Козенца. Говорихме обширно за апостол Дзено и абата Конти. Докато се хранехме каза, че най-малкият грях, който един свещеник можел да извърши, бил този да прочете две литургии в един ден, с цел да спечели две карлини повече, а светски духовник, който извърши същия грях, заслужава направо изгаряне.

На другия дон монахинята се подстрига и измежду всички публикувани по този повод стихотворения най-голямо одобрение намериха одата на младия Дженаро и моят сонет. Един неаполитанец, носещ същото име като моето, пожелал да се запознае с мен и като научил, че живея при доктора, го посетил под предлог да го поздрави за имения му ден, който се падал на другия ден след тържеството в Санта Киара.

При запознанството дон Антонио Казанова ме попита дали моето семейство не произхожда от Венеция.

— Аз съм, господине — му отговорих със скромно изражение на лицето, — правнук на внука на нещастния Маркантонио Казанова, секретар на кардинал Помпео Колона, умрял от чума в Рим по времето на папа Климент седми през 1528 година.

Едва произнесъл тези думи и дон Антонио се хвърли на врата ми, обявявайки ме за свой братовчед. В този миг всички присъствуващи се уплашиха за дон Дженаро да не умре от смях — изглеждаше невъзможно човек да се смее така ужасно без опасност за живота му. Лицето на госпожа Дженаро доби гневно изражение и тя каза строго на моя нов братовчед, че би могъл да спести на мъжа й тази сцена, след като болестта му е известна на всички. Дон Антонио обаче не се смути и отговори, че не разбира какво толкова смешно има в случилото се. Не се намесих, защото поначало и аз намирах това откриване на роднинство за смешно. Когато нашият нещастен болен отново се успокои, Казанова, без да промени сериозното изражение на лицето си, покани за следващия ден на обяд мен и младия Паоло, който бе станал мой неразделен приятел.

Още с влизането моят достоен братовчед веднага побърза да ми покаже родословното си дърво, което започваше от брата на дон Жуан, дон Франциско. В моето родословие, което знаех наизуст, дон Жуан[4], от когото произлизах по права линия, бе означен като послероден син. Възможно бе той да е имал и брат от Маркантонио. Когато обаче дон Антонио узна, че моето родословно дърво започва от арагонеца дон Франциско, който бе живял към края на четиринадесетото столетие, следователно, че цялото родословно дърво на старата къща Казанова от Сарагоса е и негово, той се почувствува извън себе си от радост и просто не знаеше как да съпостави всичко така, за да ме убеди, че в жилите ни тече една и съща кръв.

Личеше, че братовчедът иска да научи какво щастливо съвпадение ме е довело в Неапол. Казах му, че съм се посветил в духовен сан и възнамерявам да отида в Рим, където да потърся щастието си. Той ме представи на своето семейство, но ми се стори, че не забелязах по лицето на неговата любима съпруга, моя братовчедка, голямо възхищение към появилия се роднина. Неговата много красива дъщеря и още по-красивата му племенница обаче биха могли да ме накарат лесно да повярвам в силата на кръвта, колкото и тази връзка да бе невероятна.

След обяда дон Антонио ми каза, че херцогинята от Бовино изказала желание да научи кой е този абат Казанова, който е написал сонет за нейната роднина. Даде ми да разбера, че ще е голяма чест за него да ме представи на херцогинята като свой роднина. Понеже бяхме останали сами, аз го помолих на четири очи да ми спести това посещение, тъй като съм облечен само за пътуването и трябва да свивам кесията си, за да не пристигна в Рим съвсем без пари. Моята откровеност го зарадва. Причината за отказа ми му се стори основателна, и той отговори:

— Аз съм достатъчно богат. Вие няма защо да се притеснявате, а само да ми позволите да ви заведа при моя шивач.

Увери ме също, че никой никога няма да узнае за неговото предложение, а напротив, би се обидил, ако не се съглася да му доставя удоволствието, което той очаква от мен. Разтърсих само ръката му и казах, че ще сторя всичко, което пожелае. Отидохме при шивача, който ми взе мярка за всички поръчани от дон Антонио за мен дрехи и още на следния ден бях вече снабден с всичко, необходимо за облеклото дори на най-благородния абат.

Дон Антонио ни посети, остана на обяд у дон Дженаро и след това заведе мен и младия Паоло при херцогинята. Дамата се отнесе с мен по неаполитански обичай и започна веднага да ми говори на ти. При нея бе нейната много красива десет или дванадесетгодишна дъщеря, която няколко години по-късно стана херцогиня де Мадалоне. Херцогинята ми подари табакера от светла костенурка със златни арабески, след което ни покани за следващия ден на обяд, като ни каза, че след това сме щели да отидем в манастира Санта Киара да посетим новата монахиня.

Разделихме се с моя братовчед и младия си приятел и отидох сам в склада на Панагиоти да взема бъчвата с мускатово вино. Управителят на склада бе така любезен да го прелее в две бъчвички с еднаква големина. Едната от тях пратих на дон Антонио, а другата на дон Дженаро. На тръгване срещнах честния грък, който ми се зарадва искрено. Трябваше ли да се изчервя, когато видях отново този добър човек, когото бях излъгал? Не, защото считах, че съм се отнесъл прилично с него.

Когато се върнах в къщи, дон Дженаро ми благодари, без да се смее за моя скъп подарък, а на следния ден дон Антонио ми подари от благодарност за отличното мускатово вино един бастун със златна дръжка, който струваше най-малко двадесет унции. Неговият шивач ми донесе допълнително костюм за пътуване и синя горна дреха, с извезани със злато илици за копчетата, всичко изработено от най-фин плат, така че сега вече бях облечен наистина великолепно.

У херцогинята от Бовино се запознах с най-умния от всички неаполитанци, посветения дон Лелио Карафа от херцогското семейство Мадалоне, когото кралят дон Карлос бе удостоил с названието свой приятел.

В приемната на манастира в Санта Киара прекарах два приятни часа в оживен разговор и задоволих любопитството на всички монахини, които бяха зад решетките, определени за разговор. Ако съдбата ми ме бе задържала в Неапол, там бих намерил щастието си. Но макар да нямах никакъв определен план, струваше ми се, че съдбата ме вика в Рим, затова се възпротивих на настойчивите молби на моя братовчед дон Антонио, който възнамеряваше да ме нареди на почетната служба възпитател в много от знатните къщи.

Обядът, който дон Антонио даде, бе великолепен. Въпреки това той бе замислен и в лошо настроение, понеже ясно виждаше как жена му се вглежда в новопоявилия се братовчед. На няколко пъти ми се стори, че забелязах как тя разглежда моя нов костюм, и след това пошепва нещо на ухото на своите съседи. Без съмнение тя се досещаше за всичко. В живота ми има известни положения, с които никога не съм могъл да се справя. Ако в най-блестящото общество има, макар и само едно лице, което ме гледа накриво, аз загубвам самообладанието си. Ставам неприятен, не зная какво да кажа и стоя като някакъв глупак. Това е лош недостатък, но аз не съм виновен за него.

Дон Лелио Карафа ми предложи голяма заплата, ако се заема с обучението на неговия внук, тогава десетгодишния херцог де Мадалоне. Отидох у тях да му благодаря и го помолих да прояви доброжелателството си, като ми даде няколко добри препоръчителни писма за Рим. Знатният господин ми оказа на драго сърце тази милост, като ми изпрати още на другия ден две писма, едното за кардинал Акуавива, а другото за отец Джорджи.

Тъй като разбирах, че моите приятели в доброжелателството си искат да ми издействуват благоволението да целуна ръката на Нейно Величество кралицата, аз побързах с моите приготовления за отпътуване. Кралицата, естествено, щеше да ме разпита и аз трябваше да й кажа, че съм напуснал Марторано и бедния епископ, настанен от нея в тамошната епископия. Освен това тя познаваше майка ми и нищо не би могло да я възпре да разкаже каква е била тя в Дрезден, а това би засегнало дон Антонио и моето родословно дърво би станало за посмешище. Познавах вече силата на предразсъдъците, поради които бих бил непоправимо посрамен. Ето защо сметнах, че е най-добре да използувам удобния момент и да замина. На сбогуване доя Антонио ми подари златен часовник и ми даде писмо до дон Гаспаро Вивалди, който, според думите му, бил негов най-добър приятел. Дон Дженаро ми наброи моите шестдесет дуката, а неговият син ме помоли да му пиша, като ми се закле във вечно приятелство. Всички ме съпроводиха до колата, техните сълзи се смесиха с моите и те ме обсипаха с пожелания за щастие.

От слизането ми на брега на Киоцо до пристигането ми в Неапол щастието като че ли си бе поставило за цел да ме преследва. При моето пристигане в Неапол то вече ми се усмихваше благосклонно и приятелски. В Неапол съм се чувствувал винаги добре, както читателят ще види по-нататък. Той сигурно не е забравил, че в Портичи бях дошъл до опасния момент, когато моят дух без малко щеше да се поддаде на подлостта. А на унизения дух не може да се помогне и нищо не е в състояние да го издигне отново. Изпадне ли човек в подобно положение, той е изгубен.

Не бях неблагодарен на добрия епископ от Марторано, защото, макар неволно да ми бе сторил зло, все пак дълбоко в себе си признавах, че неговото писмо до дон Дженаро бе всъщност изворът на всичко добро, което след това изживях. Ето защо аз му писах от Рим.

По цялото протежение на красивата улица Толедо непрестанно бършех сълзите си и едва когато напуснахме града, можах да хвърля поглед към моите спътници. До мен седеше мъж на около четиридесет до петдесет години с приятна външност и весело изражение на лицето. Отсреща две прелестни лица приковаха погледа ми. Бяха две млади хубави дами с много чисти дрехи и свободно, но същевременно благоприлично държане. Стана ми много приятно, но на сърцето ми беше тежко и мълчанието ми бе необходимо. Пристигнахме в Аверза, без да сме разменили нито дума. И понеже файтонджията каза, че щял да спре тук само за да напои мулетата си, ние не слязохме. От Аверза до Капуа моите спътници говореха почти непрекъснато, аз обаче — просто невероятно! — не отворих нито веднъж уста. Правеше ми удоволствие да слушам неаполитанското наречие на господина и хубавото римско произношение на двете дами. Беше наистина голямо постижение от моя страна, да седя пет часа срещу две прелестни дами, без да им отправя нито една дума, нито един комплимент.

В Капуа, където трябваше да пренощуваме, отседнахме в една странноприемница. Настаниха ни всички в една стая с две легла — нещо обикновено в Италия. Неаполитанецът ми каза:

— Ще имам честта да спя с господин абата в едно легло.

Отговорих му, без да променя израза на лицето си, че от него зависи да направи избора си и да подреди нещата другояче. При този отговор една от двете дами се засмя и то тъкмо тази, която ми харесваше повече. В това видях добро предзнаменование.

На вечеря бяхме петима, тъй като обикновено файтонджията има грижата да осигури храна на пътниците си, ако няма друга уговорка, така че и той се нахрани заедно с нас. В безинтересните разговори, които водехме на масата, аз открих у моите спътници благоприличие, дух и светска изисканост. Това ме направи любопитен. След вечеря излязох навън и попитах кочияша кои са моите спътници.

— Господинът — ми каза той, — е адвокат и една от двете дами е негова жена, но коя не знам.

Скоро след това влязох в стаята и от учтивост легнах пръв, за да дам възможност на дамите удобно да се съблекат. Но сутринта станах също пръв, излязох и дойдох едва когато ме повикаха за закуска. Пихме отлично кафе, което много похвалих и любезната дама ми обеща да не оставам без него през цялото време на пътуването. След закуската дойде един бръснар, адвокатът поиска да го обръсне, а след това момъкът предложи услугите си и на мен. Казах му, че не ми е нужен и той си излезе, след като промърмори, че брадата поначало е нечистотия.

Когато седнахме в колата, адвокатът забеляза, че всички бръснари са безсрамни.

— Но все пак би трябвало първо да се знае — каза хубавицата, — дали брадата наистина е нечистотия или не.

— Такава е — отговори адвокатът, — понеже е екскремент[5].

— Може и така да е — казах аз, — но не я считат за такава. Наричат ли косите екскремент? Грижат се много внимателно за тях и все пак те са със същия произход, както и брадата. Напротив, тяхната красота и дължина извикват дори възхищение.

— Следователно — забеляза тази, която бе задала въпроса, — бръснарят е глупак.

— Да, но още нещо — запитах аз, — та всъщност аз имам ли брада?

— Поне така мислех — отговори тя.

— В такъв случай, в Рим ще започна да се бръсна, тъй като за пръв път сега чувам да ми се отправя такъв укор.

— Мила моя жено — каза адвокатът, — ти би трябвало да си държиш устата! Може би господин абатът отива в Рим, за да стане там капуцин.

На тази шега трябваше да се изсмея, но не исках да оставя последната дума да е негова, затова заявих, че желанието ми да се обръсна вече се е изпарило.

— О, ще сгрешите — продължи веселият неаполитанец, — тъй като жена ми много обича капуцините и заради нея трябва да останете верен на призванието си.

Тези шеговити забележки доведоха до много други. Денят премина приятно, а вечерта един духовит разговор на различни теми ни компенсира лошото ядене, което ни поднесоха в Гариляно. Моята събуждаща се наклонност към жената ставаше все по-силна, благодарение на любезното й държане.

На следната сутрин, щом седнахме отново в колата, любезната жена ме попита дали преди завръщането си във Венеция възнамерявам да прекарам известно време в Рим. Аз й отговорих:

— Понеже не познавам никого, страхувам се, че ще се отегчавам.

— Там много обичат чужденците и аз съм сигурна, че ще ви хареса.

— Значи бих могъл да се надявам, че вие, госпожо, ще ми позволите да бъда любезен към вас?

— Бихте ни направили чест с това — каза адвокатът.

Гледах непрекъснато неговата прелестна жена и я видях на няколко пъти да се изчервява, но се направих, че не съм забелязал. Продължихме да разговаряме и денят премина също така приятно, както и предишният. В Терачина, където спряхме, ни дадоха една стая с три легла — двете тесни и едно по-широко, поставено между двете. Двете сестри спаха, естествено, заедно и заеха голямото легло. Те се разположиха в него, докато адвокатът и аз, гърбом към тях, седяхме още на масата и говорехме. Щом дамите си легнаха, адвокатът също си легла. Той избра леглото, върху което имаше нощна шапчица. За мен остана другото, което бе отдалечено от голямото само на около една стъпка. Видях, че хубавицата, която бе вече пленила сърцето ми, лежеше откъм моята страна и без суетност можех да предположа, че не само случаят бе наредил това.

Угасих светлината и си легнах, а в главата ми се въртеше план, който не се решавах нито да изпълня, нито да отхвърля. Напразно се мъчех да заспя. Някаква съвсем слаба светлинка ми позволяваше да видя леглото, в което лежеше прелестната жена. По тази причина не можех да затворя очи. Кой знае на какво бих се решил най-после, понеже от един час се борех със себе си, когато я видях внезапно да се изправя, да напуска тихо леглото си и да легне в това на своя мъж. А той без съмнение продължаваше да спи спокойно, тъй като не чух вече никакъв шум. Разядосан, отвратен, аз се опитвах насила да заспя и се събудих едва с настъпването на зората. Видях хубавата нощна скитница в леглото й, станах, облякох се бързо и излязох. Всички спяха дълбок сън. Завърнах се в странноприемницата едва в момента на отпътуването. Адвокатът и двете дами ме очакваха, седнали вече в колата.

Моята красавица забеляза нежно и любезно, че не съм изпил обичното си кафе. Извиних се с това, че съм почувствувал нужда да се разходя и внимателно избегнах да я удостоя дори с един-единствен поглед. Направих се, че имам зъбобол и седнах разсърден и мълчалив. В Пиперно тя използува удобен момент, за да ми каже незабелязано, че моят зъбобол явно бил престорен. Зарадвах се на този упрек, понеже предвиждах, че той ще доведе до едно обяснение, което желаех въпреки яда си.

Целият следобед бях както сутринта мрачен и мълчалив, докато стигнахме в Сермонета, където трябваше да пренощуваме. Пристигнахме доста рано и понеже времето беше хубаво, госпожата каза, че с удоволствие би направила една малка разходка. Попита ме учтиво дали искам да й подам ръката си. Съгласих се, и без друго учтивостта не би ми позволила да й откажа това желание. Чувствувах се доста неудобно, сърденето ми бе неприятно и на мен самия, въпреки че не съзнавах това. Само едно обяснение можеше да уреди всичко, но аз не знаех как да го предизвикам. Мъжът й ни следваше заедно с балдъзата, но на голямо разстояние от нас. Щом видях, че сме доста напред, осмелих се да я запитам как е могла да дойде до мисълта, че зъбоболът ми е само извинение.

— Ще бъда откровена с вас — ми каза тя. — Забелязах го по видимата промяна във вашето държане и по това, че през целия ден внимателно отбягвахте да ме погледнете. Тъй като зъбоболът не би могъл да ви попречи да бъдете вежлив, аз реших, че се преструвате. Освен това зная със сигурност, че никой от нас не ви е давал повод да промените така внезапно настроението си.

— Все пак трябва да е имало такъв повод, уважаема госпожо, вие сте само наполовина откровена.

— Грешите, господин абате, напълно съм откровена. Ако съм ви дала някакъв повод, то аз не го зная или поне не се сещам. Имайте добрината да ми кажете в какво съм се провинила.

— В нищо. Понеже нямам право да предявявам каквито и да било искания.

— Все пак вие имате същите права, както и аз, а именно правата, които доброто общество дава на всички свои членове. Говорете и бъдете също тъй откровен като мен!

— Вие не бива да узнаете повода, или по-точно, трябва да се преструвате, като че не го знаете. Тук вие сте права. Но признайте също, че моят дълг ми забранява да ви го кажа.

— Това е приемливо. Считайте въпроса за изчерпан. Но ако вашият дълг ви принуждава да премълчите пред мен причината за промяната на вашето настроение, то този дълг изисква също така повелително да не оставите да се забележи това. Нежността изисква често от учтивия човек да скрива определени чувства, чрез които той или някой друг би се изложил. Наистина така насилвате духа си, но добре би било, когато вследствие на това този, който сам си е наложил насилието, да стане още по-любезен.

Това извънредно логично разяснение ме накара да се изчервя от срам. Притиснах устните си към нейната красива ръка и признах, че не съм прав.

— Бих паднал в краката ви — извиках, — за да ви помоля за прошка, ако можех да го сторя, без с това да ви изложа.

— Е, да не говорим вече за това! — каза тя. Трогната от моята бърза промяна, тя ми хвърли поглед, пълен с толкова опрощение, че аз реших, че няма да увелича прегрешението си, ако устните ми напуснат ръката й и потърсят красивата, усмихваща се уста.

Бях пиян от щастие. Тъгата ми се превърна във веселост и то така внезапно, че на вечеря адвокатът пусна стотина шеги по адрес на моя зъбобол и разходката, която ме била излекувала.

На следващия ден обядвахме във Велетри и оттам се упътихме до Марино, нашата нощна квартира. Макар че там се бяха разположили доста войскови групи, можахме да получим две стаички и много добра вечеря.

Аз вече се разбирах много добре с моята прелестна римлянка, бях получил, макар само един бегъл залог от нейна страна, но той бе така откровен, така нежен! По време на пътуването нашите очи си говореха малко, но понеже седях насреща й, разговорът с нашите крака бе твърде убедителен.

Адвокатът ми разказа, че отивал в Рим по църковни дела. Там щял да се установи при своята тъща, която с радост щяла да види отново жена му, тъй като от деня на тяхната сватба преди две години не се били виждали. Сестра й смятала да остане в Рим, тъй като на Свети Дух щяла да се омъжи за някакъв чиновник от банката. Получих адреса й и покана да я посетя. Обещах да й посветя всеки момент, в който ще бъда свободен от работа.

Ядяхме вече десерта, когато моята хубавица, след като се бе възхищавала известно време на табакерата ми, каза на мъжа си, че има голямо желание да притежава подобна.

— Ще ти купя такава, любов моя.

— Тогава купете тази — казах аз. — Давам ви я за двадесет унции срещу едно пълномощно, което ще ми издадете. Дължах тази сума на един англичанин и ще ми бъде много приятно, ако мога да уредя по такъв начин дълга си към него.

— Вашата хубава табакера, господин абате, струва двадесет унции, но аз ще я купя от вас само при условие, че я заплатя веднага в брой. Ако приемете, ще ми бъде извънредно приятно да видя табакерата като собственост на жена ми, още повече, че ще бъде същевременно и добър спомен за вас.

Когато жена му видя, че не искам да се съглася с това предложение, каза, че не би й струвало нищо да ми издаде исканото пълномощно.

— Ах, не виждаш ли — прекъсна я адвокатът, — че този англичанин съществува само във въображението на господин абата? Той никога няма да се яви и ние ще получим табакерата без пари. Пази се, любов моя, от този абат. Той е голям хитрец.

— Не вярвам — отговори жена му, като ме погледна, — че на света съществуват хитреци от този род!

Направих тъжно изражение и казах, че бих искал да съм толкова богат, че да мога по-често да правя подобни хитрини.

Когато човек е влюбен, достатъчно е нещо съвсем малко, за да го тласне в отчаяние или да го издигне на върха на радостта. В стаята, където ядохме, имаше само едно легло и едно друго в стаята, съединена без врата с нашата. Дамите, естествено, избраха тази стая. Адвокатът си легна пръв в леглото, което трябваше да споделим. Щом дамите легнаха, аз им пожелах лека нощ, погледнах още веднъж моя идол и също легнах. Имах намерението да прекарам буден цялата нощ. Представете си моя ужас, когато чух при лягането си такова скърцане на леглото, което би могло да събуди и мъртвец. Изчаках неподвижен, докато моят другар заспи и когато известен шум ми подсказа, че той се намира вече напълно в обятията на Морфея, се опитах да се измъкна от леглото. Шумът обаче, предизвикан и от най-малкото движение, събуди адвоката. Той се изправи, простря ръка към мен и като усети, че съм в леглото, отново заспа. След половин час повторих опита, натъкнах се на същите препятствия и се отказах от намерението си.

Амур е най-големият хитрец сред боговете и противоречието изглежда му е присъщо. И тъй като неговата основна цел е съществата, които го почитат най-горещо, да бъдат задоволени, проницателният малък слепец ни донася сполука тъкмо когато всяка надежда изглежда напълно загубена.

Изгубил всякаква надежда, тъкмо започнах да заспивам, когато се вдигна ужасен шум. Пушечни изстрели и пронизителни викове се чуха на улицата, хора тичаха нагоре-надолу по стълбите, почука се силно и на нашата врата. Адвокатът, стреснат и съвсем уплашен, ме запита какво може да е станало. Престорих се на равнодушен, казах, че нищо не зная и моля да ме остави да спя. Уплашените дами обаче ни замолиха да светнем. Аз не се забързах, но адвокатът стана и излезе да потърси свещ. Станах след него да затворя вратата, при което натиснах доста силно ключалката, тя изщрака и вече без ключ не можеше да се отвори.

Отидох при дамите да ги успокоя, като им казах, че адвокатът ще се върне веднага и ще научим какво означава този шум. Но за да не загубя нито миг от скъпоценното си време, позволих си толкова волности, колкото можех да сторя. При това ме окуражаваше и слабото съпротивление. Но въпреки цялото ми внимание бях легнал твърде тежко върху моята хубавица, леглото се счупи и ние тримата паднахме на земята в най-приятен безпорядък. Междувременно адвокатът се върна и започна да чука на вратата. Сестрата стана. Аз отстъпих пред молбите на моята красавица и се отправих пипнешком към вратата. Казах му, че без ключ няма да можем да му отворим отвътре. Двете сестри стояха зад мен. Протегнах ръка, но тя бе енергично отблъсната, по което разбрах, че съм попаднал на сестрата. Обърнах се на другата страна и имах по-голям успех. Съпругът се върна, връзка ключове издрънчаха и тримата трябваше бързо да си легнем отново в леглата.

Щом вратата се отвори, адвокатът побърза към леглото на бедните изплашени дами, за да ги успокои. Но той се изсмя високо, като ги видя така потънали в строшеното легло. Извика ми, че си заслужавало да видя това, но аз бях достатъчно скромен и не погледнах. След четвърт час вече не се чуваше нищо и тишината бе напълно възстановена.

След като ми направи комплимент за моето непоколебимо спокойствие, адвокатът отново легна и скоро заспа. Аз обаче нарочно не затворих очи и станах в ранни зори, да се измия и сменя долните си дрехи. Това бе крайно необходимо.

Явих се отново на закуска и докато пиехме отличното кафе, което дона Лукреция този ден, вярвам, бе направила още по-хубаво, отколкото друг път, забелязах, че сестра й ми се сърди. Но колко слабо впечатление ми правеше нейната сръдня в сравнение с възхищението, което вливаше в жилите ми веселата усмивка и закачливият поглед на моята очарователна Лукреция.

Пристигнахме в Рим съвсем навреме. Бяхме спрели да закусим и, тъй като адвокатът бе във весело настроение, аз възприех същия тон и му казах хиляди приятни неща, между които му предсказах раждането на син и, шегувайки се, принудих жена му да обещае това. Не забравих и сестрата на моята достойна за обожание Лукреция и, за да я настроя в моя полза, й изредих толкова комплименти и й оказах толкова приятелско съчувствие, че тя се видя принудена да ми прости счупването на леглото. Когато се разделихме, аз им обещах да ги посетя след два дни.

И така, бях вече в Рим, добре облечен, снабден с достатъчно пари, притежател на ценни украшения. Имах известен опит, имах и добри препоръчителни писма, с една дума бях пълен господар на себе си и то на възраст, когато човек може да разчита на щастие, ако притежава малко храброст и лице, което се нрави на хората и ги настройва в своя полза. Не бях красив, но имах в себе си нещо, което е много по-ценно, нещо мъчно обяснимо, което неволно предизвиква благосклонност. Чувствувах се способен на всичко. Знаех, че Рим е единственият град, където някой, който се издига от нищо, може да стигне до най-голяма висота. Тази мисъл подсили куража ми и трябва да си призная, бях обладан от безгранична самоувереност и доверие.

Който се стреми да постигне щастие в старата столица на света, трябва да е като хамелеонът, чиято кожа може да отразява всички цветове на заобикалящия го въздух, и като протеят, който може да приема всякакъв образ. Той трябва да е гъвкав, ласкателен, притворен, често низък, пълен с коварно чистосърдечие и винаги да дава вид, че знае по-малко, отколкото знае всъщност. Трябва да умее да се преструва, да бъде търпелив, да владее чертите на лицето си, да бъде студен като лед, докато друг на негово място би пламнал. Ако за нещастие му липсва вярата на сърцето — което трябва да се предполага при характер от тук описания тип — то трябва да бъде привидно религиозен и, ако е честен, да понесе миролюбиво обидата, като се признае за лицемерен. Ако обаче се отвращава от такова държане, трябва да напусне веднага Рим и да потърси щастието си другаде. Да отиде в Англия. Не зная дали с това се хваля или само се обвинявам, но от всички тези качества притежавам само онази услужливост, която сама по себе си е вече недостатък. Освен това бях само един буен младеж, един много добър расов кон, който още не е или — което е още по-лошо — е зле обязден.

Преди всичко предадох писмото на дон Лелио на отец Джорджи. Той бе един учен монах, който се ползуваше с уважението на целия град и на когото самият папа държеше много, понеже не обичаше йезуитите и не си слагаше маска, за да може да снеме тяхната. Все пак йезуитите се считаха много силни, за да могат да го презират.

След като прочете писмото с голямо внимание, той ми каза, че бил готов да стане мой съветник и само от мен зависело да го държа отговорен за това да не ми се случи някаква беда, защото, който се държи добре, не трябва да се бои от никакво нещастие. След това ме попита с какво искам да се заловя в Рим и аз му отговорих, че се надявам той да ми даде съвет за това.

— Възможно е, но за да мога да направя това, посещавайте ме често и не скривайте от мен нищо, абсолютно нищо, което ви засяга или ви се случва.

Казах му, че дон Лелио ми е дал писмо и за кардинала Акуавива.

— Пожелавам ви щастие при него, тъй като в Рим той е по-могъщ и от самия папа.

— Трябва ли веднага да му предам писмото?

— Не, ще го видя тази вечер и ще го уведомя. Посетете ме утре сутринта. Ще ви кажа къде и кога трябва да предадете писмото. Имате ли пари?

— Достатъчно, за да се издържам най-малко една година.

— Отлично. А имате ли познати тук?

— Нито един.

— Не се запознавайте с никого, преди да се съветвате с мен. Преди всичко не посещавайте никакви кафенета и гостилници, а в случай че отидете, не слушайте и не говорете нищо. Бъдете внимателен, когато ви питат, а ако трябва от учтивост да отговорите, то правете това уклончиво, щом се касае за нещо важно. Говорите ли френски?

— Нито дума.

— Жалко. Ще трябва да го научите. Учил ли сте го?

— Недостатъчно. Но все пак съм достатъчно обучен, за да зная как да се държа в обществото.

— Това е добре, но внимавайте: Рим е градът на тези, които се стараят да се демаскират взаимно и постоянно се дебнат един друг. Надявам се, че когато предавате писмото си на кардинала, ще се облечете като скромен абат и няма да носите този елегантен костюм. Той не е подходящ да насочи щастието във ваша полза. И така, довиждане до утре!

Отдалечих се много доволен от приема, който монахът ми оказа и се упътих към дон Гаспаро Вивалди, за да му предам писмото на моя братовчед дон Антонио. Великолепният човек ме прие в своята библиотека, където се намираше заедно с двама достопочтени абати. След като ме поздрави най-любезно, той ме попита за моя адрес и ме покани на следния ден на обяд. Дон Гаспаро изказа най-големи похвали за отец Джорджи и когато на раздяла ме изпращаше до стълбата, ми каза, че на следния ден щял да ми предаде сумата, която дон Антонио го натоварил да ми изплати.

Значи още един паричен подарък, който моят разточителен братовчед ми правеше. Не е мъчно да се дава, когато има възможност да се прави това, но да се дава по подходящ начин е изкуство, което не всеки владее. Аз се възхищавах от поведението на дон Антонио не толкова поради неговото великодушие, колкото поради тази негова тактичност. Не можех и не биваше да откажа подаръка му.

Когато излязох от къщата, внезапно се озовах в прегръдките на брат Стефано. Чудакът си бе все същият. Той ми изрази по хиляди начини своята радост. Поначало аз го презирах, но не можех да му се сърдя, тъй като в него виждах средството, с което провидението си бе послужило, за да ме предпази от пропадане в пропастта.

Разправи ми, че постигнал от папата всичко, каквото поискал, след това ми каза да се пазя от полицая, който ми бе заел два цехина, тъй като той знаел, че съм го излъгал и се заканил да ми отмъсти. Отговорих му, че той би трябвало да остави разписката с дължащата от мен сума на някой познат нему търговец, на когото да изплатя дълга си. Така и стана и с това всичко бе уредено.

Вечерта се нахраних в някаква гостилница, в която имаше римляни и чужденци, като спазвах внимателно всички нареждания, дадени ми от отец Джорджи. Посетителите ругаеха гръмко папата и кардинал магистъра, който бил виновен за това, че църковната държава била наводнена с чужди войски — испански и немски. Най-силно ме изненада обаче, че се яде месо, макар да бе събота. Между другото в Рим през първите дни се преживяват много изненади, с които после бързо се свиква. Няма друг католически град, където да се упражнява толкова малка принуда по отношение на църковните дела. Римляните приличат на чиновници от тютюневия монопол, които могат да си вземат безплатно колкото поискат. Там се живее в най-голяма свобода.

На следния ден, първи октомври 1743 година, реших да се обръсна. Моят мъх бе станал вече брада и аз счетох, че е време да се откажа от известни привилегии на юношеската възраст. Облякох се съвсем по римски образец, който шивачът на моя мил братовчед бе сполучил особено добре. Отец Джорджи се зарадва много, като ме видя в такъв вид.

Най-напред ме покани да пия с него чаша шоколад. След това ми съобщи, че кардиналът бил предизвестен вече с писмо от дон Лелио и че Негово Високопреосвещенство щял да ме приеме към обяд във вила Негрони, където отивал на разходка. Казах му, че съм поканен на обяд у господин Вивалди и той ме посъветва да посещавам често този дом.

Отидох във вила Негрони и щом кардиналът ме забеляза, спря се да вземе от мен писмото, като остави двамата придружаващи го господа да продължат разходката си. Той постави писмото в джоба си, без да го чете, гледа ме в продължение на две минути и ме полита дали чувствувам влечение към политически въпроси. Отговорих му, че досега съм се интересувал само от незначителни неща, но бих могъл да гарантирам най-голямо усърдие, с което ще изпълнявам всички заповеди на Негово Високопреосвещенство, ако той ме счете достоен да ме приеме на служба при себе си.

— Елате — каза той, — утре в моята канцелария и говорете с абат Гама, комуто ще съобщя моите намерения. Трябва да се потрудите да научите много скоро френски, тъй като този език ще ви бъде абсолютно необходим.

След това той се осведоми как е дон Лелио, подаде ми ръка за целувка и ме освободи.

Отидох незабавно у дон Гаспаро, при когото се нахраних в отбрано общество. Той бе ерген и нямаше никаква друга страст, освен литературата. Обичаше латинската поезия повече от италианската и Хораций, когото знаех наизуст, бе неговият любим поет. След обяда отидохме в кабинета му, където ми изплати сто римски талера за сметка на дон Антонио и ме увери, че му доставям истинско удоволствие всеки път, когато поискам да пия с него сутринния си шоколад в библиотеката му.

От дон Гаспаро се запътих към Минерва, нетърпелив да видя изненадата на моята Лукреция и сестра й Анджелика. Попитах за нейната майка, дона Чечилия Монти, и останах много учуден, когато видях една млада вдовица, на вид като сестра на своята прелестна дъщеря. Не бе нужно да й съобщавам името си — то вече й бе известно и тя ме очакваше. Дъщерите й влязоха и ми доставиха удоволствие, като се престориха, че едва ме познаха. Дона Лукреция ми представи своята едва единадесетгодишна по-малка сестра и брат си, един красив абат на петнадесет години. Аз внимателно спазвах поведение, което да се хареса на майката: бях скромен, изпълнен с уважение и показах най-жив интерес към всичко, което виждах. Дойде добрият адвокат и той също остана изненадан, като откри един съвсем нов човек в мен. Не се чувствуваше обаче поласкан от това, че не бях забравил да го наричам татенце. Той правеше всевъзможни шеговити забележки, на които аз отговарях, като все пак внимавах да не им предам онзи оттенък, при който толкова се смеехме в колата. Поради това той ми направи шеговития комплимент, че брадата ми, която съм остригал, вероятно е поддържала моя дух и ума ми. Дона Лукреция не знаеше какво да мисли за промененото ми настроение.

Надвечер видях да идват една след друга пет или шест дами, нито грозни, нито хубави, и също толкова духовити, които ми се сториха като книги, с чието изучаване трябваше да започна пребиваването си в Рим. Господата слушаха внимателно и най-незначителните ми забележки, но и аз ги изказвах по начин, щото да могат по желание да правят свои предположения. Дона Чечилия каза на адвоката, че бил добър художник, но портретите му не били точни. Той отговори, че тя гледа портрета с маска и аз се престорих на обиден от тази забележка. Дона Лукреция спомена, че ме намира някак си променен, а сестра й забеляза, че въздухът в Рим придавал на чужденците съвсем особен изглед. Това заключение намери всеобщо одобрение, от което Анжелика се изчерви от радост. След четири часа аз се измъкнах, но адвокатът ме последва и ми каза, че тъща му желаела да стана техен домашен приятел, така че да съм се отбивал по всяко време. Благодарих му сърдечно и се отдалечих с пожеланието да се харесам на прелестното общество също толкова много, колкото то ме бе възхитило.

На следната утрин се представих на абата Гама. Той беше португалец на около четиридесет години с красиво лице, чиито черти изразяваха откровеност, жизнерадост и ум. По държане и говор би могъл да мине за римлянин. Каза ми медени думи, че Негово Високопреосвещенство дал лично своите нареждания за мен на дворцовия управител — ще живея в самия дворец и ще се храня със секретарите. Докато науча френски, ще трябва обаче, и то без принуда, да правя извлечения от писма, които той ще ми дава. След това ми съобщи адреса на учителя по френски, с когото той вече говорил — един римски адвокат на име Далакуа, който живееше точно срещу испанския дворец.

След като ми даде тези кратки упътвания и ме увери, че мога да разчитам на неговото приятелство, той ме изпрати при дворцовия управител. Там трябваше да напиша името си в една голяма книга в долния край на една страница, на която вече имаше написани много други имена. След това ми изплати шестдесет римски талера — заплатата ми за три месеца в предплата. После повика един лакей и двамата ме придружиха до третия етаж в определеното за мен чисто наредено жилище. На излизане слугата ми даде ключа и ми каза, че всяка сутрин щял да идва да ми прислужва, а дворцовият управител ме съпроводи чак до външната врата, за да ме запознае с вратаря. Отидох в моята странноприемница и поръчах да пренесат малкото ми багаж в Испанския дворец. В този дом без съмнение ме очакваше бляскаво щастие, стига да можех да възприема необходимото държане, което обаче бе съвсем в разрез с моя характер.

Съдбата направлява желаещия, а влачи нежелаещия!

Както може да се очаква, моето чувство ме заведе най-напред при моя добър съветник, отец Джорджи, комуто направих точен доклад. Той ми каза, че съм на прав път и след като съм така добре приет, моето щастие ще зависи оттук нататък само от собственото ми държане.

— Запомнете едно — ми каза умният човек. — За да бъде пътят ви безупречен, трябва да си налагате принуда. Неприятностите, които може да са ви предопределени, не ще бъдат схванати от никого като нещастие или фаталност. Това са безсмислени думи. Цялата вина ще бъде приписана само на вас.

— Аз предвиждам със съжаление, преподобни отче, че моята младост и липсата на опит ще ме принудят да ви отегчавам често. Страхувам се да не ви стана най-сетне досаден, но вие ще се уверите, че съм предприемчив и послушен.

— Ще ви се струвам често доста строг, но подозирам, че не ще ми казвате всичко.

— Всичко, всичко, без изключение!

— Позволете ми да се посмея. Вие не ми казахте например къде прекарахте вчера цели четири часа.

— Ах, посещението е без значение. Запознах се по пътя и вярвам, че това е една почтена къща, която мога да посещавам, ако не ми кажете противното.

— Опазил ме Бог! Това е една много порядъчна къща, посещавана от почтени хора. Радвам се, че сте се запознали с тях. Вие сте се харесали на цялото общество и се надявам, че ще се присъедините към него. Всичко това научих тази сутрин. Но не бива да си създавате тесни връзки с тази къща.

— Трябва ли да прекъсна съвсем посещенията си?

— Не. Това би било неучтиво от ваша страна. Ходете там един или два пъти седмично, но не ставайте постоянен гост! Вие въздишате, дете мое!

— Не… давам ви думата си, че ще ви послушам.

— Аз бих желал да следвате съветите ми не само от послушание и не бих искал сърцето ви да страда от това. Трябва да го победите на всяка цена. Спомнете си, че разумът няма по-голям враг от сърцето.

— Все пак двете могат да се съгласуват.

— Това е само въображение. Не се доверявайте на вашия мил Хораций. Знаете, че няма никакъв изход:

Ако не е подчинена, заповядва.

— Зная. Но в онази къща никаква опасност не заплашва моето сърце.

— Толкова по-добре за вас, понеже тогава не ще ви е трудно да се въздържате от посещения. Спомнете си, че моят дълг ми повелява да ви вярвам.

— А моят — да ви слушам и да следвам мъдрия ви съвет. Ще ходя само от време на време при дона Чечилия.

Със съкрушено сърце взех ръката, му, за да я целуна. Той обаче ме притисна бащински до гърдите си, при което се обърна настрана, за да скрие от мен сълзите си.

Хранех се в Испанския дворец заедно с абат Гама на една маса, заредена с дванадесет прибора, които бяха определени за толкова абати, тъй като В Рим всеки е абат или поне иска да мине за такъв. Понеже не е забранено да се облича духовно облекло, такова носи всеки, който желае да бъде почитан, с изключение на онази част от благородниците, която не е поела духовната кариера.

През цялото време не можах от мъка да отворя уста. Това ми мълчание бе изтълкувано като хитрост. След обяда абатът Гама ме покани да прекарам с него деня. Извиних се под предлог, че имам да пиша писма, след което наистина прекарах седем часа в такова занимание. Писах на дон Лелио, на дон Антонио, на моя млад приятел Паоло, на добрия епископ от Марторано, който ми отговори, уверявайки ме, че би искал да бъде на мое място.

Тъй като бях влюбен е Лукреция и щастлив, стори ми се безчовечно да я изоставя. Заради едно щастливо бъдеще трябваше да убия настоящето и да стана враг на моето собствено сърце. Въставах против подобна необходимост, защото я намирах за изкуствена. Можех да я призная само ако коленичех пред съдийската маса на собствения си разум. Струваше, ми се, че когато отец Джорджи ми забрани да посещавам постоянно онази къща, не трябваше в същото време да казва, че тя е благоприлична, тогава моята болка не би била толкова дълбока. Прекарах целия ден и част от нощта в такива разсъждения.

На сутринта абат Гама ми донесе една голяма книга, пълна с посланически писма, от които за развлечение трябваше да правя извадки. Придадох на лицето си трудолюбив израз и излязох да взема първия си урок по френски. Когато по-късно се разхождах по улица Кондота, абат Гама, който стоеше на вратата на едно кафене, ме повика. Казак му на ухото, че Минерва ми е забранила посещаването на римските кафенета.

— Минерва — ми отговори той — ви заповядва да си съставите мнение за тях. Седнете при мен!

Аз чух един млад абат да разказва високо някаква истинска или измислена история, с която нападаше открито, но без огорчение, справедливостта на светия. Всички се смееха и бяха съгласни с него. Друг отговори на въпроса защо е напуснал службата при кардинала Б…: защото Негово Високопреосвещенство твърдял, че нямало защо да му плаща отделно за известни услуги. Отново висок смях! Трети каза на абат Гама, че ако искал след ядене да отиде към вила Медичи, щял да го намери там с две млади римлянки. Това е като златна монета на стойност четвърт цехина. Друг прочете сонет, пълен с огън и жупел против правителството, и мнозина си го преписаха. Още един прочете съчинена от него сатира, в която се сриваше честта на едно семейство. Внезапно видях да влиза един абат с приятни черти на лицето. Погледнах бедрата му и реших, че това е преоблечено момиче. Споделих го с абат Гама, но той ми каза, че това е един прочут скопец на име Бепино Дела Мамана. Гама го повика при нас и смеейки се, му каза, че съм го взел за момиче. Безсрамникът ме погледна твърдо и каза, че ако желая, можел да ми докаже дали съм прав или не.

На трапезата всички говореха с мен и аз имах чувството, че съм им дал подходящи отговори. След обяда абатът Гама ме покани да пия кафе в неговата стая и аз приех. Щом останахме сами, той ми каза, че всички наши сътрапезници били благоприлични хора, след което ме попита дали смятам, че съм се харесал на всички.

— Надявам се.

— Лъжете се — отговори абатът. — Само не си въобразявайте. Вие така открито отклонихте всички отправени към вас въпроси, че всеки забеляза вашето въздържаше. В бъдеще те не ще ви питат нищо.

— Това би ме наскърбило. Но трябваше ли да разправям на всеослушание всички мои работи?

— Не навсякъде има среден път.

— Този, за който говори Хораций. Но често е много трудно да се върви по него.

— Човек трябва да направи така, че да бъде обичан и същевременно уважаван.

— Не искам нищо по-добро от това.

— Днес вие повече целяхте да постигнете уважение, отколкото обич. Това сигурно е хубаво и добро, но пригответе се да се борите със завистта и нейната дъщеря — клеветата. Ако тези две чудовища не ви повалят, вие ще излезете победител. Например нападнахте Салицети, а той е физик и при това корсиканец. Сигурно е останал обиден.

— Нима можех да се съглася с него, че страстите на жените не оказват никога и най-малкото влияние върху кожата на зародиша? От опит зная противното. Не сте ли на моето мнение?

— Аз не съм нито на вашето, нито на неговото мнение. Виждал съм деца с така наречените белези, но не мога да кажа с положителност дали те се дължат на това, че майките им са имали страстни похождения по време на бременността.

— А аз мога да се закълна в това.

— Толкова по-добре за вас, ако знаете това така сигурно и толкова по-зле за Салицети, ако той отрича тази възможност. Оставете го в неговото заблуждение! Това е по-добре, отколкото да му доказвате грешката му и с това го направите ваш неприятел.

Вечерта отидох при Лукреция. Знаеха всичко и ми пожелаха щастие. Лукреция ми каза, че й изглеждам тъжен, а аз й отговорих, че трябва фактически да убивам свободното си време, тъй като не съм вече негов господар. Нейният мъж й каза с обикновения си шеговит тон, че съм влюбен в нея, а тъща му го посъветва да не играе повече ролята на герой. Прекарах един-единствен час сред това чудесно семейство. Отидох си обзет от такъв огън, че с дъха си можех да подпаля въздуха. В къщи седнах на писалищната маса и прекарах цяла нощ в съчиняване на една ода, която на другата сутрин пратих на адвоката. Знаех, че ще я даде на жена си, която обичаше поезията, но съвсем не подозираше, че тя е и моя страст. Следващите три дни се въздържах от посещение у тях. Учех френски и правех извлечения от посланическите писма.

При Негово Високопреосвещенство всяка вечер се събираше общество, в което участвуваха най-знатните римски благородници. Не ходех там. Гама ми каза, че трябва да посещавам приемите като него — скромен гост. Така и сторих. Никой не размени и дума е мен, но понеже моето появяване бе нещо ново, всеки ме гледаше и искаше да знае кой съм. Абатът Гама ме попита коя от присъствуващите дами ми се вижда по-приятна, аз му я показах, но веднага след това съжалих, тъй като придворният си няма друга работа, а отиде при нея и й каза. Тя започна да ме разглежда през лорнета си и да ми се усмихва. Оказа се, че е маркизът Г., чийто почитател бе кардинал С. Ч.

Сутринта на същия ден, който смятах да прекарам при дона Лукреция, уважаемият адвокат дойде в стаята ми. Каза ми шеговито, че се лъжа много, ако вярвам с моето странене да го убедя, че не съм влюбен в жена му. После ме покани да закуся следващия четвъртък с него и цялото му семейство на Тестачо[6]. Увери ме, че съм щял да видя там единствената пирамида, която имало в Рим.

— Моята жена знае вашата ода наизуст. Тя я издекламира пред годеника на Анджелика, който оттогава горещо желае да се запознае с вас. Той също е поет и ще бъде с нас на Тестачо.

Обещах му да отида на уречения ден с двуместна кола.

По онова време в Рим четвъртъците на месец октомври бяха посветени на радостта. Вечерта бях при адвоката. Разговорът се въртеше все около проектирания излет и аз вече вярвах, че Лукреция разчита на него също толкова, колкото и аз. Нямахме никакъв определен план и не можехме да имаме, но разчитахме на любовта и се уповавахме мълчаливо на нейната закрила.

Държах отец Джорджи да не се научи за възнамеряваната разходка от друг, затова отидох при него и го помолих по всички правила за разрешение да взема участие в нея. За да не може да възрази нищо, направих се, като че всичко това ми е напълно безразлично. Доблестният монах ми каза, че би трябвало непременно да взема участие — нали е само семейно общество. Освен това не би трябвало да се въздържам от възможността да се запозная с околностите на Рим и да се повеселя по приличен начин.

Отидох при дона Чечилия в затворена двуместна кола, която наех от някой си Ролан от Авиньон. Назовавам го тук, понеже познанството ми с него има важни последици. Прелестната вдовица ми представи нейния бъдещ зет дон Франческо като голям приятел на науките, който сам имал високо научно образование. Взех това изказване за чиста монета и се държах с него по съответния начин. Въпреки това го намерих доста тежък. Държанието му според мен съвсем не бе такова, каквото би приличало на един млад човек, на когото много скоро предстои да се ожени за толкова красива жена като Анджелика. Но той беше честен и богат, а това е много по-ценно от едно светско поведение и научно образование.

При качването ни в колите адвокатът ми каза, че щял да пътува с мен в моята кола, а трите дами и Франческо — в другата. Отговорих му, без да се замисля, че той трябва да пътува с дон Франческо, а дона Чечилия да дойде при мен — бих се чувствувал опозорен, ако не стане така. С тези думи предложих ръката си на хубавата вдовица, която счете искането ми за отговарящо на правилата за приличие в доброто общество. Одобрителният поглед на моята Лукреция ме изпълни с най-приятно чувство. Между това забележката на адвоката ми направи неприятно впечатление, понеже тя беше в разрез с неговото по-раншно държане и особено с това, което ми бе казал в стаята ми. „Дали е станал ревнив?“ се питах аз. Това щеше за малко да развали настроението ми, но надеждата, че ще мога да му внуша други мисли на върха Тестачо, разсея тревогата ми и аз проявих любезност към дона Чечилия.

Скоро след разходката и закуската, която адвокатът плати, се мръкна, грижата по веселието поех аз и за моята любов към Лукреция не стана дума нито веднъж — всичките ми любезности бяха отправени към нейната майка. На Лукреция издебнах да кажа само, че това е най-доброто средство да накарам мъжа й да разбере, че е бил несправедлив към мен.

В момента на връщането адвокатът ми отне дона Чечилия и забърза с нея към другата кола, в която седяха вече Анджелика и дон Франческо. Едва можах да скрия радостта си. Предложих ръка на дона Лукреция, при което избъбрих някакъв комплимент без смисъл и съдържание. Адвокатът се засмя сърдечно и изглежда си въобразяваше кой знае какво за шегата, която мислеше, че ми е изиграл.

Какво ли нямаше да си кажем, преди да се отдадем на взаимната си нежност! Но миговете бяха така скъпи. Ние ги пестяхме, понеже знаехме, че имаме само половин час. Плувахме в опиянението на щастието, когато Лукреция внезапно извика:

— О, небе! Колко сме нещастни.

Тя ме отблъсна назад, седна чинно, колата спря и слугата отвори вратичката.

— Какво става? — попитах аз.

— Стигнахме в къщи.

Колкото и често да си спомням за този случай, винаги ми се струва като приказка, защото не е възможно половин час да измине тъй бързо — нашето пътуване бе траяло наистина по-малко от един миг. При това конете бяха най-жалките кранти, каквито човек може да си представи. Но ние имахме щастие. Нощта бе тъмна и моят ангел седеше тъй, че трябваше да слезе първа. Така благодарение на бавността, с която Лукреция слезе, всичко мина благополучно, въпреки че адвокатът дойде до вратичката също тъй бързо, както и лакеят. Останах до среднощ в къщата на дона Чечилия.

Щом се намерих в моята стая, аз легнах. Но как бих могъл да заспя? В мен още гореше пламъкът, който поради късото разстояние от Тестачо до Рим не можах да върна обратно в огнището, откъдето го получих. Той ме изгаряше. Горко на тези, които ценят насладите на Венера дори тогава, когато две влюбени сърца не им се наслаждават в пълно единство.

Станах едва когато трябваше да взема урока си по френски. Моят учител имаше красива дъщеря, Барбара, която в началото присъствуваше винаги на часовете и понякога сама, и то още по-умело, отколкото бащата, ми предаваше урока. Един красив млад човек също вземаше уроци, ухажваше я и беше обичан от нея, както лесно можах да забележа. Младият мъж ме посещаваше често. Стана ми симпатичен, особено защото беше много мълчалив: макар да бе признал любовта си към Барбара, след като го бях питал, той пренасяше сръчно разговора винаги на друга тема, когато започвах да говоря за това.

Уважавах тайната му и от няколко дни не бях говорил нищо за нея. Внезапно обаче ми направи впечатление, че младото момиче вече не идва на моите часове. Бях любопитен да узная какво се е случило, макар че поначало това малко ме интересуваше.

Един ден, когато се връщах от литургия в Сан Карло, видях младия човек и го заговорих. Отправих му укори, че не се вижда никъде вече. Той ми каза, че го мъчи горчива скръб, объркал се е съвсем и е близко до пълно отчаяние. Сълзите му напираха в очите. Дойде с мен в сводовия трем на един близък манастир и ми разказа следното:

— От шест месеца обичам Барбара, от три месеца насам тя също ми дава неопровержими доказателства за своята любов. Слугинята ни издаде и преди три дни, в пет часа сутринта баща й ни изненада в недвусмислено положение. Мълчаливо той напусна стаята и аз смятах, че трябва да се хвърля в краката му, за да бъда сигурен, че ми е простил. Но в момента, когато се явих пред него, той ме хвана, замъкна ме до външната врата, изхвърлят ме и ми забрани да влизам повече в неговата къща. Не мога да поискам ръката й, понеже имам женен брат, а моят баща не е богат и нямаме никакви приходи. Моята любима също няма нищо. Ах, кажете ми, моля, след като ви поверих всичко, как е тя? Сигурно е също така нещастна, както и аз. Не мога да й изпратя никакво писмо, тъй като й е забранено да излиза вече от къщи, дори да ходи на литургия. О, аз, нещастният! Какво да правя?

Можех само да го съжалявам, понеже като честен човек не биваше да се меся в тази работа. Казах му, че не съм я виждал от пет дни. И тъй като не знаех какво още да му кажа, дадох му съвет, какъвто всички глупаци в такива случаи имат готов: просто трябва да я забрави.

Между това ние бяхме продължили пътя си и се намирахме близо до моста Рипета. Понеже забелязах, че гледа втренчено вълните на Тибър, аз се побоях, че може да стори нещо отчаяно и, за да го успокоя, му казах, че ще се осведомя за неговата приятелка и ще му съобщя. Това обещание наистина го успокои малко и той ме помоли да не го забравя.

Въпреки че от излета до Тестачо всичките ми чувства просто пламтяха, от четири дни не бях виждал моята Лукреция. Страхувах се от благите укори на отец Джорджи и още повече, че би могъл да откаже да ми дава за в бъдеще съветите си. Но моят копнеж бе толкова голям, че я потърсих веднага след урока си по френски. Намерих я сама с тъжно и унило изражение на лицето.

— Ах! — възкликна тя, когато влязох при нея. — Не е възможно да нямате толкова свободно време, че да не можете да ме посетите поне веднъж.

— Моя нежна приятелко, имам доста свободно време, но пазя така ревностно моята любов, че по-скоро бих умрял, отколкото да я открия пред света. Намислих да поканя всички ви на обяд във Фраскати. Ще ви пратя файтон и се надявам, че все някакъв щастлив случай ще се окаже благосклонен към нашата любов.

— О, да! Направете това, мили приятелю. Сигурна съм, че поканата ви ще бъде приета.

Четвърт час по-късно дойдоха и другите в къщи и аз ги поканих да бъдат следващата неделя мои гости. Беше Света Урсула, именният ден на най-малката сестра на Лукреция. Помолих дона Чечилия да доведе и нея и сина си. Предложението ми бе прието. Казах им, че файтонът ще бъде в седем часа пред тяхната врата и аз ще дойда по същото време с друга двуместна кола.

На следващия ден отидох отново у Далакуа. На излизане след урока видях Барбара, която ходеше от стая в стая. Тя ме погледна и изпусна пред мен някаква хартия. Разсъдих, че трябва да я взема, тъй като слугинята, слизайки по стълбата, можеше лесно да я види и вдигне. Това бе писмо, в което, сгънато, имаше друго — за нейния любовник. Адресираното до мен гласеше следното:

Ако мислите, че ще сгрешите, като дадете това писмо на вашия приятел, изгорете го. Моля, съжалете се над един нещастен човек и мълчете.

Вложеното писмо не бе запечатано. То гласеше:

Ако твоята любов е тъй силна, както моята, ти също не можеш да се надяваш, че ще живееш щастлив без мен. Единственото средство да си говорим е това, с което се осмелявам да си послужа. Аз съм безвъзвратно решена да сторя всичко, което може да ни съедини до нашата смърт. Размисли и реши!

Лошото положение, в което се намираше младото момиче, ме натъжи силно. Въпреки това реших да й върна писмото на следния ден. Към него приложих писъмце, в което се извинявах, че не мога да направя очакваната от мен услуга. Това писмо поставих в джоба си.

На другия ден отидох както обикновено за моя урок, но тъй като не видях Барбара, не можах да й предам писмото. Помислих, че мога да сторя това на следния ден. Когато обаче се върнах в къщи, нещастният любовник дойде при мен. Очите му горяха, гласът му трепереше и той ми описа своето отчаяние с такива трогателни думи, че аз се изплаших да не вземе някое прибързано решение. Помислих, че не бива да му отказвам утехата, която можех да му дам. Той говореше за самоубийство, тъй като един вътрешен глас му казвал, че девойката си е поставила за цел да го забрави. Само писмото можеше да опровергае това и така слабостта на сърцето ми ме накара да извърша първата грешна стъпка в тази съдбоносна история.

Нещастният човек прочете писмото веднъж и още веднъж, целуна го, изпълнен с възхищение, и плачейки, се хвърли на врата ми, като ми благодари за това, че съм му спасил живота. Накрая ме закле да предам отговора му, тъй като и любимата му се нуждаела от такова утешение. Увери ме, че неговото писмо сигурно нямало да ме изложи, а освен това съм можел и да го прочета.

Неговото писмо наистина бе доста дълго, но всъщност не съдържаше друго, освен уверения за вечна вярност и химерични надежди. Въпреки това аз не биваше да ставам любовен куриер на младите хора. Достатъчно бе да си помисля, че абатът Джорджи сигурно не би се съгласил с моята услужливост.

На следващия ден намерих стария Далакуа болен. За моя радост видях дъщерята да седи на леглото му и си помислих, че й е простил. Тя ми предаде урока, без да напуска леглото на баща си. Удаде ми се лесно да й предам писмото. Тя го пъхна в джоба си, но при това лицето й така се изчерви, че можеше лесно да се издаде. Когато часът свърши, аз й казах, че на следващия ден няма да идвам. Беше денят на Света Урсула, една от девствените мъченици и кралски дъщери.

Вечерта бях в обществото у Негово Високопреосвещенство, което посещавах редовно, макар че само рядко ме заговаряше някоя важна личност. Кардиналът ми кимна да се приближа. Той разговаряше с красивата маркиза Г., на която абат Гамабе казал, че съм я намерил за най-привлекателна.

— Уважаемата госпожа — ми каза кардиналът на френски — желае да узнае, дали сте напреднал достатъчно във френския език, който тя самата говори отлично.

Отговорих на италиански:

— Научил съм много, но не се решавам още да говоря.

— Трябва да се осмелите — ми каза маркизата, — но без претенции. Така човек се запазва от критика.

Понеже неволно дадох на думата „осмелите“ тълкувание, което вероятно маркизата не си бе помислила, кръвта нахлу в лицето ми. Красивата дама забеляза това и отклони разговора на друга тема. Използувах случая и се отдалечих.

На следващия ден точно в седем часа бях у дона Чечилия. Пред вратата бяха спрели моят файтон и моята двуместна кола, този път едно красиво „визави“ с меки възглавници и такива добри пружини, че дона Чечилия похвали извънредно много колата.

— На връщане аз ще седна в нея — каза Лукреция.

Поклоних се в знак, че ще изпълня желанието й. Така тя предизвика подозрението, за да го разсее! Уверен в моето щастие, аз се предадох на цялата си природна веселост. След като поръчах изискан обяд, ние излязохме да разгледаме вила Лудовизи и понеже бе възможно да се загубим, уговорихме да се срещнем в един часа в странноприемницата. Нежната вдовица прие ръката на своя зет, Анджелика — тази на нейния годеник, а моята превъзходна половинка бе Лукреция. Урсула и брат й отидоха да играят и за по-малко от четвърт час моята хубава приятелка бе вече сама с мен.

— Видя ли — попита тя — с какво невинно изражение на лицето осигурих два часа сладко усамотение с теб? Нашата кола не се нарича напразно „визави“. Колко изобретателна е любовта!

— Да, моя обожаема приятелко, любовта сля нашите две сърца в едно. Аз те обожавам и ако прекарвам дълги дни далеч от теб, то го понасям само затова, защото по този начин си осигурявам пълната наслада на един-единствен ден.

— Аз не го считах за възможно. Всичко това е твое дело, приятелю мой, ти очевидно знаеш много за твоята възраст!

— Преди един месец, обожаема приятелко, бях още едно невежо момче. Ти си първата жена, която ме посвети в същинските мистерии на любовта. Твоето отпътуване, Лукреция, ще ме направи нещастен, понеже в цяла Италия няма друга жена, която бих могъл да сравня с теб.

— Как? Аз съм първата ти любов? Ах, нещастнико, ти никога не ще я превъзмогнеш! Ах, защо не съм твоя! Ти също си първата любов на моето сърце и ще останеш сигурно и негова последна радост. Щастлива ще бъде жената, която ще обичаш след мен. Аз няма да я ревнувам, но едно нещо ми причинява болка — тя няма да те обича тъй сърдечно, както аз.

Моите очи се напълниха със сълзи, Лукреция също даде свобода на своите и ние, седнали на моравата, поглъщахме с най-сладки целувки техния нектар. Колко сладки са сълзите на любовта, когато ги поглъщаме в опиянението на взаимна нежност! Аз ги вкусих с всичката им сладост, тези чудни сълзи, и като сведущ мога да твърдя, че старите физици са имали право, а модерните не.

В момент на успокоение я погледнах, както лежеше в най-прелестно безредие до мен, и й казах, че може да ни изненадат.

— Не се страхувай, приятелю! Ние сме под закрилата на нашите духове покровители.

Черпейки пресни сили от нашите влюбени погледи, ние отпочивахме, когато Лукреция погледна внезапно надясно и извика:

— Виж, сърце мое! Не ти ли казах? Да, нашите духове покровители ни пазят. Ах, как ни гледа той! Неговият поглед се опитва да ни успокои. Виж този малък демон! В него се открива най-съкровената тайна на природата. Възхищавай му се! Съвсем сигурно това е твоят дух покровител, или моят.

Помислих, че говори безумия.

— Какво говориш, мое любимо сърце? Не те разбирам. На какво трябва да се възхищавам?

— Не виждаш ли красивата змия с пламтящата кожа, която с издигната глава изглежда, като че благоговее пред нас?

Погледнах в посоката, която нейният пръст ми показваше, и видях една змия с отразяваща светлината кожа. Тя бе дълга около лакът и наистина ни гледаше. Погледът й не ми достави удоволствие, но не исках да се покажа по-малко безстрашен от моята хубавица.

— Възможно ли е, обожаема приятелко — извиках аз — нейният вид да не те плаши?

— Нейният вид ме възхищава. Казвам ти, убедена съм, че това е едно божество, което има само формата или по-добре външния вид на змия.

— Но ако сега, съскайки в тревата, тя се спусне върху теб?

— Бих те притиснала още по-силно до гърдите си и бих я предизвикала да ми стори някакво зло! В твоите обятия не изпитвам никакъв страх. Виж, тя изчезва! Бързо, бързо! Със своето бягство тя ни съобщава, че някой неканен се приближава и ни казва, че трябва да търсим друго убежище, за да намерим там нови наслади. Да ставаме!

Едва се бяхме изправили и отдалечили с бавни крачки, когато забелязахме дона Чечилия и адвокатът да излизат из една близка алея. Ние не им избягахме, нито ускорихме крачките си, за да се приближим към тях, а се направихме, като че е най-естествено да се срещнем. Попитах дона Чечилия дали дъщеря й се страхува от змии.

— Макар и доволно умна — ми отговори вдовицата, — тя се плаши от гръмотевици толкова много, че припада от страх и крещи, щом види и най-малката змия. Тук има змии, но тя няма защо да се страхува от тях, тъй като не са отровни.

Бях съвсем изумен — тези думи ми доказваха, че съм станал свидетел на едно истинско чудо на любовта. В този миг дойдоха и децата и ние се разделихме най-непринудено.

— Кажи ми, чудно създание, какво би направила, ако вместо твоята хубава змия бе видяла да идват мъжа ти и майка ти?

— Нищо! Не знаеш ли, че в такива тържествени моменти влюбените са само влюбени? Можеш ли да се съмняваш, че бях всецяло — телом и духом твоя?

Тези думи на Лукреция бяха поезия, но тя не знаеше това. Нейният поглед, тонът на нейния глас излъчваха най-лъчезарната истина.

— Вярваш ли — попитах аз, — че някой ни подозира?

— Моят мъж не ни счита за влюбени или не отдава никакво значение на известни дреболии, които младостта си позволява. Майка ми е умна и отгатва може би истината, но тя знае, че подобни неща вече не бива да я интересуват. Сестра ми, естествено, знае всичко и ме съжалява. Тя няма понятие какви са чувствата ми към теб. Без теб, мой сладки приятелю, бих прекарала вероятно целия си живот, без да зная какво е любов. Защото това, което изпитвам към моя съпруг аз му отдавам благоволението си, за което ме задължават нашите отношения.

— И все пак той е много щастлив и аз завиждам на щастието му. Той може да те притисне в обятията си, когато пожелае. Никаква досадна покривка не скрива от очите му нито една-едничка от твоите прелести.

— Къде си, моя любима змия? Ела бързо! Пази ме от погледите на неканените, за да мога да се отдам на желанията на моя възлюбен!

Цялата сутрин си повтаряхме, че се обичаме и си давахме все нови и нови доказателства за това.

Яденето беше вкусно и по време на обяда аз бях най-внимателният кавалер на любезната Чечилия. Моята хубава табакера от костенурка, която бях напълнил с отличен тютюн, обиколи няколко пъти масата. Когато Лукреция, която седеше вляво от мен, я държеше в ръка, мъжът й каза, че би могла да ми даде своя пръстен и вместо него да задържи табакерата. Помислих, че пръстенът не струва колкото табакерата и казах бързо, че го приемам на доверие, но той се оказа по-скъп. Дона Лукреция не се интересуваше от това — тя пъхна табакерата в джоба си и аз трябваше да задържа пръстена.

При десерта разговорът ставаше все по-оживен. Внезапно годеникът на Анджела помоли за тишина — искал да прочете един сонет, който съчинил в моя чест. Естествено, трябваше да му благодаря за това, взех сонета, пъхнах го в джоба си и му обещах да му напиша нещо в отговор. Но това не отговаряше на неговите желания, той мислеше, че съревнованието няма да ми даде мира, че ще поискам веднага мастило и хартия и ще посветя на неговия проклет Аполон часове, които възнамерявах да отдам на един бог, когото неговото равнодушие познаваше само по име.

Изпихме кафето си, платих на гостилничаря и влязохме в лабиринта на вила Алдобрандини.

Колко сладки спомени ми е оставило това място! Струваше ми се, че виждах моята божествена Лукреция за пръв път. Нашите погледи пламтяха, сърцата ни биеха в нежно нетърпение и едно несъзнателно предчувствие ни насочи към най-усамотеното убежище, което изглеждаше като че ли създадено от ръката на любовта, за да се извършват там мистериите на нейната тайна служба. Там, край една дълга алея, под гъсти клони се разстилаше малка полянка, откъдето погледът ни обхващаше цялата голяма равнина пред нас. През гъсталака зад тази полянка не можеше да се промъкне незабелязано дори заек. Виждахме алеята вдясно и вляво на разстояние, което изключваше всякаква изненада. За по-малко от четвърт час никой не можеше да ни достигне, дори ако тичаше. Само тук, в Духцов, видях подобно място, но немският градинар бе забравил зеленото легло. Нямаше нужда да си говорим, нашите сърца се разбираха.

Стоейки един пред друг и без да кажем нито дума, ние отстранихме сръчно и бързо всички препятствия и върнахме на природата всички прелести, които й се отнемат чрез отвратителни одежди. Два часа изминаха в най-сладко очарование. Най-сетне се погледнахме задоволени и възхитени и извикахме в един глас:

— Любов, благодаря ти!

Упътихме се бавно към нашата кола, галейки по пътя душите си с най-нежни признания. Моята Лукреция ми каза, че годеникът на Анджела бил богат, притежавал хубава къща в Тиволи и вероятно щял да ни покани на излет и да пренощуваме там.

— Заклевам любовта — извика тя — да ми посочи начин да прекарам тази нощ без спънки така, както прекарах този щастлив ден.

И с тъжен тон продължи:

— За жалост, процесът, който доведе тук моят мъж, се развива така добре, че аз се страхувам много, че той ще получи разрешение на съда твърде скоро!

На връщане прекарахме два часа в моето „визави“. Ние буквално предизвиквахме природата и изисквахме от нея повече, отколкото тя можеше да даде. При пристигането ни в Рим трябваше да спуснем завесата, преди да е свършила играта, в която, за наше голямо удоволствие, бяхме единствени участници.

Завърнах се малко уморен в къщи, но един сън, какъвто имаме в тази възраст, ми възвърна цялата сила и на сутринта в обикновеното време отидох на моя урок по френски.

[1] Главен град на италианската област Фоджа. — Б.пр. ↑

[2] Италиански поет от 17-ти век. — Б.пр. ↑

[3] Военен архитект на Цезар и Август, написал 10-томно съчинение, озаглавено „Архитектурата“. — Б.пр. ↑

[4] В началото на глава първа Казанова нарича този послероден син на Маркантонио: Джакомо. — Б.пр. ↑

[5] Изпражнение. — Б.пр. ↑

[6] Хълм край Рим. — Б.пр. ↑

Глава девета

Бенедикт четиринадесети. Излет до Тиволи. Отпътуването на дона Лукреция. Маркиза Г. Барбара Далакуа. Моето нещастие и отпътуването ми от Рим.

Поради тежкото заболяване на Далакуа, дъщеря му Барбара ми предаде урока. Накрая тя използува удобен момент да ми пъхне сръчно едно писъмце в джоба, и за да не ми даде време да отблъсна тази нова услуга, бързо изчезна. Между другото писмото не бе от естество да не го приема. Беше отправено лично до мен и даваше израз на чувствата й на най-чиста благодарност. Молеше ме само да съобщя на нейния любовник, че баща й е говорил отново с нея и че се надява, след като оздравее, да наеме друга слугиня. Накрая ми даваше най-твърди уверения, че няма никога да ме изложи.

Тъй като бащата трябваше да пази леглото още около две седмици, през цялото време Барбара ми даваше уроци. Тя предизвика моето съчувствие чрез едно съвсем ново чувство, което още не бях изпитвал към някое друго младо и красиво момиче. Естествено бях до известна степен и поласкан от това, да бъде нейна опора и утеха. Никога обаче нейният поглед не срещна моя, никога ръката й не докосна моята, никога не видях желание да ми се хареса. Тя беше красива и доколкото усещах и достатъчно нежна, но това не намаляваше уважението и вниманието, които считах, че дължа на честта и доверието й. Чувствувах се поласкан и задето не ме смята способен да се възползувам от факта, че знаех интимната и тайна.

Щом баща й оздравя, той изгони слугинята и нае друга. Барбара ме помоли да предам на нейния приятел, че се надява да спечели новата слугиня поне дотолкова, че да може да му пише. Обещах да изпълня поръчката й. За да ми покаже своята благодарност, тя взе ръката ми и я поднесе към устните си, но аз я отдръпнах навреме и поисках да я целуна. Скромна и изчервена, тя отклони главата си. Това ми се понрави много.

Барбара успя да спечели новото момиче на своя страна и оттук нататък аз престанах да се интересувам от цялата тази работа, защото чувствувах какви неприятни последици може да има за мен. За съжаление, бедата беше вече сторена.

У дон Гаспаро ходех само рядко, понеже изучаването на френски език заемаше целите ми следобеди, а това бе единственото време, което можех да спестя. Абатът Джорджи обаче посещавах всяка вечер и макар да не играех никаква роля сред неговите гости — минавах просто заради факта, че бе мой покровител. А това бе от полза за доброто ми име. Не казвах никога нито дума и въпреки това, не се отегчавах. В това общество критикуваха, но не клеветяха, говореха за политика, но без озлобление, за литература, но без встрастяване. От това аз се поучавах. След посещението при мъдрия монах отивах в голямото вечерно общество на моя господар, кардинала. Посещавах го, защото това бе мой дълг. Когато хубавата маркиза ме виждаше на своята игрална маса, тя неизменно ми отправяше няколко учтиви думи на френски език. Аз й отговарях на италиански, тъй като не исках да ми се присмее пред такова отбрано общество. Стеснението произлизаше от някакво своеобразно чувство, за чието оправдание предоставям да отсъди читателят. Намирах тази жена прелестна и въпреки това я отбягвах. Не се страхувах, че ще се влюбя в нея, защото вече обичах Лукреция и ми се струваше, че тази любов ще ми служи като щит срещу всяка друга. Страхувах се от това, да не би тя да се влюби в мен или най-малкото да прояви любопитство да ме опознае по-отблизо. Беше ли това глупава суетност или пък само скромност? Порок или добродетел? Може би нито едно от двете.

Една вечер тя ме повика чрез абата Гама при себе си. Стоеше до кардинала, мой господар, и щом се явих, ме изненада много странно чрез един отправен ми на италиански въпрос.

Отговорих само с поклон. Минута след това кардиналът каза, преизпълнен с благост:

— Учудвате ли се, че сме посветени в някои ваши историйки?

— Не, уважаеми господарю, но се учудвам, че се говори за това. Не мислех, че Рим е толкова малък.

— Колкото по-дълго останете тук — ми каза Негово високопреосвещенство, — толкова по-малък ще ви се струва. Вие не сте бил още при Светия Отец, за да му целунете крака, нали?

— Още не, уважаеми господарю.

— Трябва да отидете. — Отговорих с поклон.

Когато излязох, абатът Гама ми каза, че на следващия ден трябва да отида при папата. После попита:

— Вие посещавате сигурно и салона на маркиза Г.?

— Не, никога не съм бил там.

— Това ме учудва. Тя ви вика — иска да говори с вас!

— Ще отида с вас.

— Аз не ходя там никога.

— Но тя се познава и с вас.

— Да, но… Вие не познавате Рим. Идете сам! Трябва да го направите.

— Значи, тя ще ме приеме?

— Вие се шегувате. Не става дума да я уведомявате предварително за посещението си. Ще я посетите, когато вратите на нейния салон са широко отворени. Там ще срещнете всичките й обожатели.

— Дали ще ме забележи?

— Бъдете сигурен в това!

На следващата сутрин се упътих към Монте Кавало и отидох право в стаята на папата, след като ми се каза, че мога да вляза. Той беше сам. Хвърлих се на пода и целунах Светия кръст върху неговия пресвят пантоф.

Светият отец ме попита кой съм. Казах му и той ми отговори, че е чувал за мен и ме поздравлява, задето принадлежа към двора на такъв знаменит кардинал. След това ме попита как съм успял да постигна това назначение. Разказах му всичко от моето пристигане в Марторано до явяването ми пред кардинал Акуавива. Той се смя сърдечно на моето описание на добрия беден епископ и ми каза, че няма нужда да се мъча да говоря с него тоскански. Можел съм да говоря и на венециански, а той щял да отговаря на болонско наречие. Понеже се чувствувах приятно в негово присъствие, аз му разказах толкова много от моите преживелици и го забавлявах с тях така добре, че накрая той сподели, че ще му доставям удоволствие, колкото пъти го посетя. Помолих го за позволение да чета всички забранени книги и той ми го даде, като ме благослови. Но така и забрави да даде писмено разрешение.

Бенедикт Четиринадесети бе учен, любознателен мъж, който ценеше и обичаше духовитите изрази. За втори път го видях във вилата Медичи. С него бяха кардинал Албани и венецианският посланик. Изведнъж към нас се приближи някакъв човек със скромно изражение. Понтифексът го попита какво желае. Човекът отговори тихо. Папата го изслуша внимателно и после каза:

— Вие имате право. Помолете се на Бога! — С тези думи той го благослови и бедният човек се оттегли натъжен, а светият отец продължи разходката си.

— Този човек, пресвети отче — казах аз, — не е много доволен от отговора на Ваша Светлост.

— Защо мислите така?

— Ами защото, той изглежда, още преди да говори с вас, вече се беше молил на Бога. И сега, когато Ваша Светлост го отправя отново към него, той се чувствува като изпратен от Понтий при Пилат, както гласи поговорката.

Папата и неговите двама съпридружители се изсмяха високо, само аз останах сериозен.

— Аз не съм в състояние — отговори папата — да направя никаква добрина без помощта на Бога.

— Това е вярно, свети отче, но човекът знае също, че Ваша Светлост сте пръв министър на Бога. Лесно може да се разбере в какво затруднение трябва да е изпаднал той сега, след като сте го отправили обратно към Бога. Не му е останало нищо друго, освен да раздава пари на римските просяци. Ако им раздаде по едно байоко[1], те всички ще се помолят за него. Просяците се хвалят със своето влияние върху Бога. Аз обаче вярвам само на Ваша Светлост и затова ви моля да ме освободите от забраната да ям месо. Така ще се освободя от горещината, която вследствие на употребата на постни ястия ми възпалява очите.

— Яж месо, дете мое.

— Пресвети отче, моля за вашата благословия!

Той ми я даде, но прибави, че не ме освобождава от предписаните пости.

Същата вечер в обществото у кардинала новината за моя разговор с папата вече се знаеше. Сега всички искаха да разговарят с мен. Това ме ласкаеше, но още по-ласкателна за мен бе радостта, която кардиналът Акуавива напразно се опитваше да скрие.

Не исках да пропусна съвета на абат Гама и затова отидох при красивата маркиза. Избрах часа, когато всеки имаше свободен достъп там. Видях нея, видях кардинала и много други духовници, но ми се стори, че аз самият като че ли оставам невидим. Синьората не ме удостои нито е един поглед, а и никой не ми проговори нито дума. След като постоях около половин час мълчалив, аз станах и си отидох. Пет или шест дни след това хубавицата ми каза с любезен тон, че ме била забелязала в приемната си зала.

— Аз действително бях там, но не вярвах, че сте ми оказали честта да ме забележите, уважаема госпожо.

— О, аз забелязвам всекиго, господин абате. Казаха, че сте много духовит.

— Ако тези, които са ви казали това, уважаема госпожо, не са се излъгали, вие с това ми правите много приятен комплимент.

— О, това са познавачи.

— Тези господа, уважаема госпожо, вероятно някога са ми оказали честта да говорят с мен, иначе не биха могли да стигнат до такъв извод.

— Сигурно. Но заповядайте у мен.

Този разговор стана на приема у кардинал Акуавива. Кардинал С. Ч. ми каза, че когато госпожа маркизата говори между четири очи с мен на френски, трябва да й отговарям на същия език, доколкото мога. Дипломатичният Гама ме дръпна настрана и ми направи забележка, че моите отговори били много остри, поради което навярно ще създам лошо впечатление.

Междувременно, във френски език, аз бях показал доста бърз напредък. Не вземах вече уроци и се нуждаех само от упражнения за усъвършенствуване. Понякога отивах сутрин при Лукреция. Вечерите обаче редовно прекарвах у абат Джорджи, който знаеше за моя излет до Фраскати и не ме беше укорил за това.

Два дни по-късно получих от маркизата нещо като заповед да се явя при нея. Щом ме видя, тя ме поздрави с усмивка, на която счетох, че трябва да отговоря с дълбок поклон. Това бе всичко. Четвърт час по-късно си отидох. Маркизата бе хубава и влиятелна жена, но аз не желаех да пълзя пред нея. Това беше обичайно за Рим, но на мен този обичай ми бе противен.

Към края на ноември при мен дойде годеникът на Анджелика. Покани ме да прекарам двадесет и четири часа в Тиволи[2], заедно с цялата нагостена от мен във Фраскати фамилия. Приех предложението с радост, тъй като от деня на Света Урсула не бях оставал с Лукреция насаме. Обещах му, че ще се отправя в зори с колата на дона Чечилия. Трябваше да отпътувам рано, тъй като Тиволи е отдалечен на шестнадесет мили от Рим, а и разглеждането на многото красиви забележителности по пътя отнема доста време. Понеже трябваше да отсъствувам и през нощта, помолих самия кардинал за разрешение. Когато разбра с кого ще направя веселия излет, той ми каза, че правя добре, като използувам този случай да разгледам красивите места там в такова отбрано общество.

Към седем и половина часа спряхме на почивка. Благодарение предвидливостта на дон Франческо всички получихме отлична закуска. Оказахме й пълна почит, тъй като не можеше да се надяваме на никакъв обяд — до пристигането ни в Тиволи оставаше време само за вечеря. След закуската се качихме отново в колата и пристигнахме към десет часа. Аз носех на пръста си красивия пръстен, който Лукреция ми бе подарила. Зад камъка бях дал да поставят емайлирана плочка, на която бе гравиран жезълът на Меркурий със змия, виеща се между двете гръцки букви алфа и омега. По време на закуската разговорът се въртеше все около този пръстен. Адвокатът и дон Франческо се мъчеха всячески да открият значението на загадъчния рисунък за голямо забавление на Лукреция, която, естествено, знаеше тайната.

Най-напред разгледахме внимателно жилището на годеника. То бе истинска кутийка за скъпоценности. След това изразходвахме шест часа да разгледаме старините на Тиволи. Когато по някакъв повод Лукреция казваше нещо тихо на ухото на дон Франческо, аз използувах момента да прошепна на Анджелика, че когато се омъжи, при хубаво време ще й гостувам няколко дни.

— Господин абате, щом стана господарка тук, вие ще бъдете първият, комуто ще затворя вратата си.

— Много съм ви задължен, уважаема госпожице, че ме предупредихте.

Най-забавното в случая беше, че аз сметнах невъзпитанието й просто за обяснение в любов. Стъписах се от учудване. Лукреция забеляза моето състояние, дръпна ме за ръка и ме попита какво ми е. Аз й казах и тя ми отвърна така:

— Мили приятелю, моето щастие няма да продължи дълго. Наближава ужасният момент, когато ще трябва да се разделя завинаги с теб. Щом си отида, постави си за задача да й дадеш да разбере грешката си. Тя ме съжалява — отмъсти й за това!

Забравих да кажа, че при разглеждане на жилището на дон Франческо похвалих една разкошна малка стая, която граничеше с оранжерията. Собственикът чу това и ми каза любезно, че била определена тъкмо за мен. Лукреция се престори, че не чува, но това бе за нея нещо като нишката на Ариадна[3], тъй като всички искахме да разгледаме красотите на Тиволи и ние двамата не можехме да се надяваме, че в продължение на целия ден ще можем да останем дори за един миг сами.

Както вече казах, прекарахме шест часа в разглеждане на красотите на Тиволи. Трябва да призная, че видях много малко от тях. Едва двадесет и осем години по-късно наистина опознах това красиво място с всичките му подробности.

Капнали от умора и с вълчи апетит, ние се завърнахме привечер в къщи. След един час почивка преди вечеря, два часа, прекарани на масата, отрупана с най-вкусна ястия и най-отбрани вина — особено превъзходното вино от Тиволи, всичко това ни дойде така добре, че всеки от нас се нуждаеше вече само от удобно легло, в което според вкуса си да спи или да бодърствува.

Тъй като никой не искаше да нощува сам, Лукреция каза, че ще заеме с Анжелика стаята до оранжерията, мъжът й можел да спи с брат й, младия абат, а майка й — с малката й сестра.

Това разпределение бе намерено за най-добро. Дон Франческо взе една свещ и ме заведе в моята малка стаичка, непосредствено до стаята, в която щяха да спят двете сестри. След като ми показа как се заключва, той ми пожела лека нощ и ме остави сам.

Анджелика не знаеше, че бях неин съсед, но Лукреция и аз се бяхме разбрали, без да си кажем нито дума.

През ключалката видях да влиза услужливият домакин, със свещник в ръка, следван от двете мили сестри. Той запали една нощна лампа, пожела им лека нощ и си отиде. Двете сестри се заключиха, седнаха в една кушетка и приготвиха нощния си тоалет, който в този щастлив климат представляваше всъщност облеклото на прабаба ни Ева. Лукреция знаеше, че ги слушам и каза на сестра си да легне до прозореца. Така девицата, която не подозираше, че излага прелестите си на безбожния ми поглед, премина гола през цялата стая. Лукреция угаси лампата и свещите и легна до своята девствена сестра.

Щастливи мигове! Зная, че не мога повече да се надявам на такива, но само смъртта може да изличи в мен спомена за тях! Вярвам, че никога не съм се събличал така бързо, както онази вечер. Отворих вратата и паднах в обятията на Лукреция, която каза на сестра си:

— Това е моят възлюбен. Мълчи и спи!

Това бе единственото, което можа да промълви. Целувка и прегръдка прогониха думите. Огънят, който ни обхвана, беше изблик на вътрешно напрежение и вътрешна необходимост. Опитът да се владеем би ни унищожил. Само с това, че не се противихме на страстта, ние откупихме почивката си.

В сладко изтощение двамата най-после се отдадохме в обятията на Морфея. Първите лъчи на утрото, които проникнаха през пролуките на прозоречните капаци, ни откъснаха от тази укрепителна дрямка. И веднага, подобно на двама смели войника, които са отпуснали оръжието, само за да започнат отново борбата, с още по-голямо настървение се отдадохме отново на огъня, който разпалваше чувствата ни.

— О, мила Лукреция, колко щастлив е твоят възлюбен! Но внимавай, моя нежна приятелко, сестра ти би могла да се обърне и да ни види.

— Не се страхувай, мое дихание! Сестра ми е прелестна, тя ме обича и ме съжалява. Нали, добра ми Анджелика, обичаш ме, нали? Моля те, обърни се! Виж сестра ти колко е щастлива! Виж щастието, което те очаква, когато някога любовта те постави под сладката си власт.

Анджелика бе седемнадесетгодишна и още девица. Вероятно бе прекарала цяла нощ в танталови мъки. Тя явно търсеше някакъв повод да покаже на сестра си, че й е простила, ето защо веднага се обърна, обсипа Лукреция с хиляди целувки и й призна, че не е могла да затвори очи.

— Прости и нему, моя нежна Анджелика, прости и нему, който ме обича, когото обожавам!

Непонятна е помощта на Бога, която направлява всички същества!

— Анджелика ме мрази! — възкликнах аз — Не смея…

— Не, не ви мразя! — ме прекъсна прелестното дете.

— Целуни я, мили приятелю! — подтикна ме Лукреция, като ме буташе към сестра си. Отдръпнала се встрани, тя наблюдаваше с наслада как жадуваща и примираща Анджелика лежи в обятията ми. Но чувство, по-силно от любовта, ми забраняваше да скрия от Лукреция израза на благодарност, който й дължа. С целия плам на безумна страст аз се хвърлих отново върху нея и моят огън растеше още повече, като виждах как Анджелика изпада в екстаз. Тя бе станала за пръв път зрителка на най-сладката от всички любовни борби. Лукреция примря от наслада и с последни сили ме помоли да престана. Като видя обаче, че съм неукротим, тя се отдръпна от моя огън и вместо нея нежната Анджелика се принесе за пръв път в жертва на любовта. Сигурно така е било и някога, когато боговете са живели между смъртните, когато сладострастната Аркадия, влюбена в нежния и прелестен полъх на западния вятър, един ден му отворила обятията си и станала плодовита. Родил се нежният зефир.

Учудена и възхитена, Лукреция покриваше с целувки ту сестра си, ту мен. Анджелика бе също така щастлива като нея. За трети път тя замря в прегръдките ми в сладко безсилие. Девойката се оказа толкова страстна и същевременно толкова нежна, че ми се струваше като за пръв път да изпитвам пълното щастие на любовта.

Златорусият Феб бе напуснал вече брачното си легло и скоро неговите лъчи блеснаха над Вселената. Светлината, която проникваше през пролуките на прозрачните капаци, ми напомни, че трябва да се разделяме. Сбогувах се нежно с моите две богини и се върнах в стаичката си. Няколко мига след това в стаята на моите съседки прозвуча веселият глас на добрия адвокат. Той мъмреше жена си и зълва си, задето се излежавали все още в леглото. После почука на моята врата и ме заплаши, че ще пусне дамите в стаята ми, ако не стана веднага. Най-сетне си отиде, за да ми изпрати бръснар.

След като се мих старателно и продължително и направих грижливо тоалета си, реших, че мога да покажа лицето си и се явих с непоколебимо спокойствие в салона. Там намерих двете сестри сред цялото останало общество и бях възхитен от розовия тен на техните страни. Лукреция беше весела и непринудена, всичко у нея излъчваше щастие. Анджелика бе свежа като сутринна роза. Тя беше по-жива, отколкото обикновено, но избягваше дори за миг да ме погледне. Виждах как се усмихва скришом на това, че не ми се удава да я погледна в лицето. Казах със задкулисна мисъл на майката, че е жалко, гдето Анджелика си слага белило. Момичето се хвана в клопката и предложи да проверя лицето й с джобна кърпа. Така вече трябваше да ме погледне. Помолих я за извинение и дон Франческо бе възхитен, задето бялата кожа на неговата бъдеща съпруга пожъна такъв успех.

След закуска направихме малка разходка из градината. Когато се оказах сам с моята Лукреция, почнах нежно да я упреквам.

— Не ме укорявай! — извика тя. — Напротив, аз заслужавам само похвала. Просветих душата на моята прелестна сестра, посветих я в най-сладките потайности. Вместо да ме съжалява, сега тя трябва да ми завижда, вместо да ме мрази, трябва да ме обича. Понеже съм така нещастна, че скоро ще трябва да се разделя с теб, приятелю мой, аз ти я оставям. Нека тя заеме моето място.

— Ах, Лукреция! Как бих могъл да я обичам?

— Не е ли прелестна?

— Разбира се, но моята любов към теб ме предпазва от всяка друга любов. Освен това дон Франческо ще иска да я запази само за себе си. Не бих искал да бъда виновен за това, че нейната любов към него охладнява, не бих искал да смущавам техния брачен мир. Сигурен съм, освен това, че сестра ти коренно се различава от теб. Дори мога да се хвана сега на бас, че тя вече съжалява, че се е оставила да бъде увлечена от своя темперамент.

— Може и да е така, приятелю мой. Но знаеш ли какво ме прави неутешима? Моят мъж е сигурен, че ще получи присъдата още през тази седмица. Тогава миговете на щастие ще свършат за мен!

Това съобщение ме наскърби. За да се развлека, седнах на масата до добросърдечния дон Франческо и дълго разговарях с него. Обещах му да съчиня една епиталамия[4] за неговата сватба, която трябваше да се състои през месец януари.

На връщане към Рим прекарах в колата три часа с Лукреция един срещу друг, без тя да може да забележи някакво отслабване на чувствата ми към нея. При пристигането ни аз бях толкова уморен, че слязох при Испанския дворец.

Както Лукреция ми бе казала, нейният мъж получи присъдата три или четири дни по-късно. Той дойде при мен, за да ми съобщи сред много уверения за приятелство, че след два дни ще трябва да си замине. Двете последни вечери прекарах заедно с Лукреция, но винаги сред семейството й. В деня на отпътуването исках да й подготвя една приятна изненада: отпътувах преди тях и ги очаквах на мястото, където предполагах, че ще пренощуват. Адвокатът обаче бил задържан по непредвидени причини, поради което могли да отпътуват едва четири часа по-късно, отколкото проектирали. Пристигнаха чак на следващия ден по обяд. След като се нахранихме заедно, ние се сбогувахме опечалени. Те продължиха своето пътуване, а аз се върнах обратно в Рим.

След отпътуването на тази рядка жена, почувствувах известна празнота и това е съвсем естествено за всеки млад човек, чието сърце не е изпълнено с надежди. Работех по цели дни в моята стая и правех извадки от уренски писма, които сам кардиналът бе съставил. Негово Високопреосвещенство има добрината да ми каже, че намира моите извадки много подходящи, но не би трябвало да работя толкова много. Красивата маркиза присъствуваше, когато получих тази ласкателна похвала. След моето второ посещение аз не бях ходил вече в дома й. По този повод тя ми бе сърдита и за да ме накара да почувствувам това, каза на кардинала, че всъщност ми се полагало да работя толкова много, за да разсея скръбта, която заминаването на Лукреция сигурно ми е причинило.

— Не искам да крия, уважаема госпожо, че чувствувам силна болка от раздялата. Тя бе добра, чистосърдечна и преди всичко ми прости, задето я посещавах по-нарядко. Впрочем, моето приятелство с нея бе невинно.

— В това не се съмнявам, макар че от вашата ода може да се извади заключението, че авторът й е много влюбен.

— Невъзможно е — каза благосклонно кардиналът — един поет да пише за любов, без да си придаде поне вид на влюбен.

— Но — отвърна маркизата, — ако той наистина е влюбен, не трябва да се преструва, че го е обзело това чувство.

С тези думи маркизата извади някакъв лист от джоба си и го предаде на Негово Високопреосвещенство със следните думи:

— Ето одата! Тя прослави поета и автора, понеже е призната от всички просветени умове на Рим за майсторско творение, а дона Лукреция я знае дори наизуст.

Кардиналът прегледа набързо стихотворението и й го върна, смеейки се, като каза, че той не харесва италианската поезия и за да може да я прецени дали е добра, тя трябва да му направи удоволствието да я преведе на френски.

— На френски аз пиша само проза — каза маркизата, — а всяко предаване в проза отнема на стиховете три четвърти от тяхната действителна стойност.

След това, отправяйки ми многозначителен поглед, тя продължи:

— Аз се занимавам понякога да съчинявам непретенциозни италиански стихове.

— Бих бил щастлив, уважаема госпожо, ако ми предоставите предимството лично да се запозная с някои от вашите стихове.

— Тук имам — каза кардиналът С. Ч. — един сонет от госпожа маркизата.

Поех го благоговейно и поисках да го прочета, но любезната маркиза ми каза, че мога да го взема със себе си и ако желая, да го върна на следващия ден на кардинала, макар сонетът да не бил твърде ценен.

— Ако излизате утре рано — ми каза кардиналът, — бихте могли да ми го върнете, като дойдете при мен за обяд.

Кардинал Акуавива взе думата и каза:

— В такъв случай утре непременно ще излезе.

След дълбок поклон аз се отдалечих бавно и се качих в моята стая. Бях нетърпелив да прочета сонета. Но преди да задоволя нетърпението си, се забавих още един миг, за да стигна до някаква себеоценка. Моето сегашно положение ми изглеждаше, че заслужава известно внимание, след като последната вечер, както ми се стори, бях направил нова гигантска крачка напред. Маркизата ми разкри недвусмислено интереса си към мен и сега се страхува да не се изложи, ако ме приеме открито. А аз бях само един млад абат, без каквото и да било значение и едва ли можех да претендирам за нейното високо покровителство. Тя обаче, каквато си беше, с удоволствие би го дала тъкмо на такива, които не се считаха достойни за такова покровителство и поради това привидно не можеха да хранят никакви други надежди. В това отношение моята скромност трябваше да бъде очебиеща за всички и маркизата, без съмнение, би ме обидила, ако ме счете за способен да си въобразя, че ме е харесала. Не, подобна глупава суетност не ми бе присъща. Доказателство за това: самият кардинал ме бе поканил на масата си. Щеше ли той да направи това, ако можеше да допусне, че ще се харесам на неговата хубава маркиза? Не, положително, не.

Защо трябва да се преструвам пред моите читатели? Те могат да ме считат за суетен глупак и аз им прощавам, но факт е, чувствувах съвсем определено, че маркизата ме харесва. Поздравих се, задето бе направила тази първа, толкова важна и трудна стъпка. Иначе аз не само не бих се осмелил никога да я нападна с обичайните средства, но и наум не би ми дошло дори да я погледна. С една дума, едва от тази вечер насам гледах на нея като на жената, която би могла да замести моята Лукреция. Тя беше красива, млада, духовита и образована, опитна в науките и преди всичко влиятелна в целия Рим. Какво повече ми трябваше?

Въпреки това, намерих за най-добре да се правя, че не забелязвам нейната склонност към мен и още от следния ден да сторя така, че да я накарам да повярва, че безнадеждно я обичам. Знаех, че това бе безпогрешно средство, с това щадях нейната суетност. Моят план ми се стори достоен да изтръгне одобрението дори на отец Джорджи. Между впрочем, бях забелязал с живо задоволство, че поканата на кардинал С. Ч. достави голямо удоволствие на моя кардинал Акуавива. Самият той не би ми оказал никога подобна чест. Тази покана би могла да има непредвидими последици.

Прочетох сонета на любезната маркиза. Приех го за добър, плавен, завършен и отлично стилизиран. Тя хвалеше в него пруския крал, който току-що беше завладял Силезия чрез въоръжено нападение. Преписвайки го, ми хрумна да персонифицирам Силезия и да напиша отговор на сонета, като приема, за негова авторка любовта. Силезия се оплакваше от любовта, че е прославила нейния победител, макар този завоевател да е явен враг на любовта.

Щом някой е свикнал да съчинява стихове, той не може да се въздържи, когато някоя щастлива идея се е усмихнала на неговото омагьосано въображение. Поетичният огън, който се разгаря тогава в него, би го унищожил, ако не му се даде свободен изход. Съчиних моя сонет със същите рими, с каквито бе написан този на маркизата, след което си легнах доволен от моя Аполон.

На следващата сутрин, тъкмо когато привърших преписването на сонета си, дойде абат Гама и се самопокани на закуска с мен. Той искаше да ме поздрави за честта, която кардинал С. Ч. ми бе оказал, като ме е поканил открито пред цялото общество на обяд.

— Но бъдете внимателен! — продължи той. — Негово Високопреосвещенство минава за ревнив.

Благодарих му за приятелския съвет и го уверих настойчиво, че няма от какво да се безпокоя, понеже не чувствувам никаква склонност към неговата хубава маркиза.

Кардинал С. Ч. ме прие с голяма благосклонност, в която обаче се примесваше и известно достойнство, за да ме накара да почувствувам цялото значение на оказаната ми от него милост.

— Приехте ли — попита той — сонета на маркизата за добър?

— Уважаеми господине, намерих го не само безупречен, но и нещо повече: прелестен! Ето го.

— Тя има голяма дарба. Искам да ви покажа, абате, десет строфи от нейното перо, но само при най-дълбоко мълчание.

— Ваше Високопреосвещенство може да разчита напълно на това.

Той извади от своята писалищна маса строфите, които бяха отправени до самия него. Прочетох ги, бяха добре построени, но намерих, че им липсва огън — бяха творение на поет: любов в страстен стил, но в тях липсваше чувството, по което се познава веднага едно истинско поетично творение. Добрият кардинал прояви без съмнение голяма индискретност, но какво ли не върши суетността! Попитах Негово Високопреосвещенство дали е отговорил на строфите.

— Не — каза той, — но бихте ли ми дали вашето перо, разбира се, само при условие за ненарушимо мълчание?

— За мълчание, монсиньоре, залагам главата си, но се страхувам, че уважаемата госпожа би могла да забележи разликата в стила.

— Тя не е получавала стихове от мен, а и освен това не вярвам да ме счита за поет. Затова всъщност вашите строфи трябва да бъдат такива, че тя да не ги приеме като прекалено добри за моите слаби сили.

— Аз ще ги съчиня, Ваше Високопреосвещенство, и вие сам ще ги прецените. Ако намерите, че не бива да й ги представяте като ваша собствена работа, задръжте ги.

— Да, така е добре. Искате ли да ги съчините веднага?

— Веднага? Уважаеми господине, та това не е проза.

— Добре, но гледайте да ми ги дадете утре.

Хранехме се само двамата и Негово Високопреосвещенство ме поздрави за моя апетит. Виждал с удоволствие, каза той, че в това отношение съм могъл да постигна толкова, колкото и той. Започнах да изследвам оригинала и му казах ласкателно, че ми е оказал голяма чест, всъщност аз би трябвало да съм след него. Този своеобразен комплимент му хареса, а аз видях колко голяма полза бих могъл да имам от Негово Високопреосвещенство.

Към края на обяда, когато прекарвахме в приятен разговор, влезе маркизата, без да съобщят за нея. Нейният вид ме възхити: намирах я за съвършена красота. Тя не даде време на кардинала да я посрещне, а седна направо до него, докато аз останах прав, както го изискваше приличието.

Маркизата се престори, че съвсем не ме забелязва. Тя говори остроумно за различни неща до момента, в който поднесоха кафето. Тогава тя се обърна към мен и ми предложи да седна, но с тон, като че ми подаряваше милостиня.

— Какво исках да кажа, абате — каза тя в следващия миг, — четохте ли моя сонет?

— Да, уважаема госпожо, и имах честта да го върна на монсиньора. Мисля, че е сполучлив и съм уверен, че ви е отнел доста време.

— Време? — извика кардиналът. — Значи не я познавате!

— Уважаеми господине — продължих аз, — в кратко време не се твори нищо хубаво. По тази причина не се осмелих да покажа на Ваше Високопреосвещенство един отговор на сонета, който съчиних за половин час.

— Покажете го, абате — каза маркизата, — искам да го прочета.

Отговорът на Силезия до любовта. Това заглавие я накара да се изчерви по най-прелестен начин.

— Не се говори за любовта! — извика кардиналът.

— Чакайте — каза маркизата, — трябва да се уважава идеята на поета!

Тя прочете сонета два пъти и намери, че отправените от Силезия към любовта укори са много справедливи. След това разтълкува моята мисъл на кардинала, като му обясни защо Силезия е обидена, че тъкмо кралят на Прусия я е завладял.

— Ах, тъй! Да! — извика кардиналът, светнал от радост. — Силезия е жена, а кралят на Прусия… О! О! Тази мисъл е божествена! — И кардиналът се смя с цяло гърло в продължение на четвърт час.

— Искам да препиша сонета — извика той най-после, — искам да го имам на всяка цена.

— Абатът — каза маркизата, — ще ви спести труда. Аз ще му го продиктувам.

Приготвих се за писане, но внезапно Негово Високопреосвещенство извика:

— Ах, маркизо, та това е чудесно, той е съчинил сонета в римите на вашия сонет! Забелязахте ли това?

Маркизата ми хвърли толкова изразителен поглед, че ме направи напълно неин роб. Разбрах какво искаше тя: аз трябваше да опозная кардинала, както тя го познаваше, и ние трябваше да вървим заедно. Чувствувах се склонен да й бъда напълно съпричастен.

Щом написах сонета под диктовката на прелестната жена, поисках да се сбогувам. Кардиналът бе така възхитен, че ме покани отново на обяд на следващия ден.

Предстоеше ми тежка работа, защото десетте строфи, които трябваше да съчиня, бяха по съвсем особен повод. Затова се върнах бързо в стаята си, за да мисля при пълно спокойствие. Трябваше да внимавам да не седна между два стола на земята и чувствувах, че затова се нуждая от всичката си сръчност. Трябваше да поставя маркизата в положение да дава вид, като че ли счита кардинала за автор на строфите, но същевременно да бъде принудена да припише стихотворението на мен, без да се съмнява, че аз зная това. Трябваше да проявя достатъчно въздържание, за да не може да ме подозре, че храня някакви надежди и въпреки това, моите стихове следваше под прозрачния воал на поезията да бъдат проникнати с най-горещо чувство. За кардинала знаех, че ще бъде толкова по-склонен да присвои моите строфи, колкото са по-хубави. Необходимо бе само да бъда ясен, а това е толкова трудно в поезията. Тъмнотата, напротив, би изглеждала на моя нов Мидас[5] като възвишеност. Но макар че държах много да му хареса, в цялата работа кардиналът оставаше на втори план. На първи план бе красивата маркиза.

В своите строфи синьорината правеше едно разточително изброяване на физическите и морални качества на кардинала, затова не биваше да пропусна да й отвърна със същото. Направих го с толкова по-голямо удоволствие, тъй като задачата беше лесна. Обмислил всичко, аз се залових на работа, дадох пълна свобода на фантазията си и на двойственото чувство, което ме бе обзело и завърших най-сетне моите десет строфи с двата хубави стиха на Ариосто[6]:

На ангелската красота, родена в туй небе,

Блясъка й да се види, не пречи никакво перде.

Доволен от моето малко творение, аз го занесох на другия ден на Негово Високопреосвещенство. Казах, че се съмнявам дали ще пожелае да се признае за автор на толкова посредствено произведение. Той прочете повторно стиховете много лошо и най-сетне каза, че не били нещо особено, но затова пък удобни за случая. Благодари специално за вмъкването на двата стиха от Ариосто, тъй като поради тях именно той по-ясно би минал за автор на цялото. Маркизата би помислила, че е почувствувал нужда да заимствува от Ариосто. Най-накрая ми каза за утешение, че при преписването щял да вмъкне още няколко грешки и с това илюзията да стане пълна.

Нахранихме се малко по-рано, отколкото предишния ден и аз си отидох веднага след обяда, за да има той време да препише стиховете преди пристигането на дамата му.

На следната вечер аз я срещнах пред вратата на двореца. Подадох й ръка, за да й помогна да слезе от колата, при което тя ми каза:

— Ако Рим научи за моите и вашите строфи, можете да ме считате за своя неприятелка.

— Уважаема госпожо, не разбирам какво имате предвид.

— Очаквах този отговор, но се считайте предупреден.

Съпроводих я до вратата на салона и се отдалечих отчаян, тъй като мислех, че се е разсърдила не на шега.

„Моите строфи — говорех сам на себе си — са много пламенни, те обиждат нейната гордост и самочувствие и сигурно се е засегнала, че съм проникнал толкова дълбоко в тайната на техните отношения.“ Въпреки това, аз съм убеден, че нейният гняв, породен от моята индискретност, е само престорен. Той е само предлог да ме обяви в немилост. Тя съвсем не бе разбрала моята сдържаност, ако я бях описал в цялата голота на златния век, без всички онези воали, които срамът повелява на нейния пол да постави? Сега съжалявах, че не го направих. Най-сетне се съблякох и си легнах. Лежах полусънен, когато абат Гама почука на вратата ми. Изтеглих шнура, той влезе и каза:

— Приятелю, кардиналът иска да ви види. Красивата маркиза и кардинал С. Ч. желае да слезете долу.

— Съжалявам, но не мога. Кажете им истината, че лежа в леглото и съм болен.

Тъй като абатът не се завърна, помислих, че е изпълнил заръката ми и прекарах нощта доста спокойно. На следващата сутрин, още необлечен, получих писъмце от кардинал С. Ч. Канеше ме на обяд и ми съобщаваше, че ще му пускат кръв. Трябвало непременно да говори с мен, поради което ме викаше да отида по-рано, дори да съм болен.

Писмото бе настойчиво. Не можех да се досетя за какво се касае, но предполагах, че не е нещо неприятно. Отидох на литургията, където кардинал Акуавива трябваше да ме забележи. Така и стана. След литургията монсиньорът ми направи знак да отида при него и попита:

— Наистина ли сте болен?

— Не, уважаеми господарю, имах само желанието да спя.

— Това много ме радва, но не сте прав, защото те се държат добре с вас. На кардинала днес му пускат кръв.

— Зная, монсиньоре. Той ми съобщава в това писъмце, с което ме кани на обяд, ако Ваше Високопреосвещенство желае да ми позволи.

— На драго сърце. Но това е забавно. Не допусках, че той има нужда и от трети човек.

— Трети ли ще бъда там?

— Не зная, но съм любопитен.

След това кардиналът ме освободи и всички присъствуващи помислиха, че Негово Високопреосвещенство е говорил с мен по държавни дела.

Отидох при моя нов меценат, когото намерих в леглото.

— Днес трябва да пазя диета — ми каза той. — Вие ще се храните сам, но храната ще ви стигне, тъй като готвачът не знае нищо за това. Имам да ви съобщя нещо: страхувам се, че вашите строфи са много хубави, понеже маркизата е направо влюбена в тях. Ако бихте ми ги прочели така, както тя направи, не бих се решил да ги призная като мое произведение.

— Но нали тя вярва, че стиховете са от Ваше Високопреосвещенство?

— Положително.

— Това е най-главното, уважаеми господине.

— Да. Но какво бих правил, ако тя пожелае да ми посвети още стихове.

— Ще й отговорите по същия начин, понеже винаги можете да разполагате с мен и да се осланяте на моето ненарушимо мълчание.

— Моля ви да приемете този малък подарък. Това е тютюн негрило от Хавана, който ми даде кардинал Акуавива.

Тютюнът бе добър, но бе поставен в нещо още по-хубаво: във великолепна табакера от емайл и злато. Приех я благоговейно с израз на прочувствена благодарност.

Ако Високопреосвещенството не умееше да съчинява стихове, то поне знаеше да подарява и то да подарява по най-благороден начин, а за един благородник това изкуство е много по-ценно от всичко друго.

Към обяд за голяма моя изненада се появи красивата маркиза, облечена в много спретната домашна дреха.

— Ако знаех, че имате добра компания — каза тя на кардинала, — нямаше да дойда!

— Убеден съм, мила маркизо, че присъствието на нашия абат не ще ви е неприятно.

— Не, понеже го считам за порядъчен човек.

Аз се държах на почтително разстояние, готов при първата остра дума на двамата да се измъкна с хубавата си табакера. Кардиналът я попита дали би останала за обяд.

— Да — отговори тя. — Лошото е, че не обичам да се храня сама.

— Ако искате да му направите тази чест, абатът ще ви прави компания.

Тя ми хвърли приятелски поглед, но не каза нито дума.

За първи път имах работа с дама от висшия свят. Нейното покровителствуващо изражение, колкото и благосклонно да бе, ме изкара от търпение, защото покровителството не може да има нищо общо с любовта. Но тъй като това ставаше в присъствието на кардинала, аз приех, че държането й вероятно се налага от благоприличие.

Масата бе наредена до леглото на кардинала и маркизата, която не яде почти нищо, поощряваше моя добър апетит.

— Казах ви, че абатът не ми отстъпва — каза С. Ч.

— Аз също мисля, че разликата не е голяма, но вие сте по-придирчив — добави тя, за да го поласкае.

— Госпожо маркизо, смея ли да ви помоля да ми кажете защо ме считате за голям лакомник, но не и за придирчив гастроном? Тъй като аз обичам преди всичко изтънчените, отбрани ястия. Обяснете това по-подробно — каза кардиналът.

Позволих си да се засмея и изброих в импровизирани стихове всички изтънчени и отбрани ястия, които ми дойдоха наум. Маркизата изръкопляска и ми каза, се учудва на моята смелост.

— Смелостта ми, уважаема госпожо, е ваша смелост, тъй като аз съм страхлив като заек, когато не ме окуражават. Вие сте виновницата за моята импровизация.

— Учудвам ви се. Аз не бих могла да произнеса дори четири стиха, без да съм ги записала, дори и ако самият Бог ме окуражаваше.

— Осмелете се да се доверите на вашия гений, уважаема госпожо, и вие ще произнесете божествени неща.

— И аз мисля така — намеси се кардиналът. — Моля, позволете ми да покажа на абата вашите десет строфи.

— Те са съставени съвсем небрежно, но съм съгласна, при условие, че всичко остане между нас.

Кардиналът ми даде строфите на маркизата и аз ги прочетох гласно така, че изпъкнаха всичките им превъзходства.

— Как ги прочетохте! — отбеляза маркизата. — Като слушах, не можех да повярвам, че са съчинени от мен. Благодаря ви. Но имайте добрината и прочетете по същия начин строфите, които Неговото Високопреосвещенство е съчинил в отговор на моите. Те са далеч по-добри.

— Не вярвайте, абате! — каза кардиналът, като ми даваше стиховете. — Но дайте си труд, да не се загуби нищо при четенето!

Негово Високопреосвещенство съвсем нямаше нужда да ми препоръчва това, понеже това бяха моите собствени стихове и би било невъзможно да ги прочета по-зле, отколкото можех, особено когато жената, която ме бе въодушевила да ги напиша, седеше срещу мен. Освен това Бакхус бе вече сгрял моя Аполон и красивите очи на маркизата увеличаваха още повече жарта, която възпламеняваше всичките ми чувства.

Прочетох строфите така, че кардиналът бе съвсем възхитен. Но лицето на хубавата жена се заля с ярка червенина, когато дойдох до описанието на онези красоти, които въображението на поета може да се осмели да отгатне, но които аз не бях могъл да видя. С яростно изражение тя ми дръпна хартията от ръката и каза, че вмъквам нови стихове. Това беше вярно, но аз не го признах. Бях съвсем запален, а и тя бе възбудена не по-малко от мен.

Кардиналът беше заспал. Тя стана и излезе на терасата. Аз я последвах. Маркизата седна на оградата, а аз застанах пред нея така, че коляното й докосваше моя часовник. Какво положение! Хванах нежно едната й ръка и казах, че е хвърлила изгаряща страст в душата ми, че я обожавам и, ако не бих могъл да се надявам, че ще разбере любовната ми мъка, съм решил да я избягвам навеки.

— Благоволете, хубава маркизо, да произнесете, моята присъда.

— Аз ви считам за разпуснат и непостоянен.

— Не съм нито едното, нито другото. — С тези думи аз я притиснах до гърдите си и целунах красивите й розови устни. Тя прие целувката без съпротива. Тази целувка, предвестник на най-сладки наслади, направи ръцете ми извънредно смели и аз исках… Тогава маркизата промени положението си и така нежно ме помоли да я пощадя, че открих в послушанието ново сладострастие. Не само се отказах да прелъстявам една победа, която би била възможна, но дори я помолих за прошка, която лесно можах да прочета в отправения ми нежен поглед.

Тогава тя заговори за Лукреция и моята мълчаливост я възхити. След това премина на кардинала. Искаше да ме накара да повярвам, че между нея и него съществуват само приятелски отношения. Аз знаех точно как стоят нещата, но в мой интерес бе да се преструвам, че вярвам напълно всичко. След това започнахме да цитираме стихове от нашите най-добри поети. Тя седеше, а аз стоях прав и така можех да се наслаждавам на нейните прелести, към които останах привидно безчувствен. Бях решил този ден да не се стремя към по-хубава победа от вече постигнатата.

Междувременно кардиналът се бе събудил от своята дълга, спокойна дрямка. Той излезе с нощната си шапчица при нас и попита добродушно, дали не сме станали нетърпеливи да го чакаме. Останах при тях до смрачаване. Бях много доволен от успеха си през този ден и твърдо решен да въздържам страстта си, докато моментът за пълна победа не ми се предостави сам.

От този ден маркизата ми даваше непрекъснато доказателства за особено предпочитание и се държеше съвсем непринудено с мен. Бях убеден, че колкото повече щадях нейното нежно чувство, с толкова по-голямо удоволствие тя сама ще се погрижи за някаква възможност да ме остави да получа наградата за моята вярност, нежност и постоянство.

Но съдбата бе решила другояче. В момента, когато папата и моят кардинал бяха помислили сериозно да поставят моето съществувание на здрава основа, щастието ми обърна гръб.

Светият отец ме бе поздравил за подарената ми от кардинала С. Ч. великолепна табакера, но винаги избягваше да спомене името на маркизата. Кардинал Акуавива изрази нескрито своето задоволство от това, че неговият колега бе дал тютюна негрило в толкова красива табакера. Абат Гама не се осмеляваше да ми дава повече съвети, след като ме видя тръгнал по такъв обещаващ път, а добродетелният отец Джорджи ограничи съвета си само в това, да ми препоръча да се придържам само към хубавата маркиза и да се предпазвам от други запознанства.

Такова беше моето наистина блестящо положение, когато по Коледа изведнъж видях да влиза при мен любовникът на хубавата Барбара Далакуа. Той отвори вратата, хвърли се върху кушетката ми и извика, че го виждам за последен път. Искал да ме помоли само за един добър съвет.

— Какъв съвет мога да ви дам?

— Ето, прочетете това писмо и ще узнаете всичко.

Писмото бе от неговата любовница и съдържанието беше горе-долу следното:

Аз нося под сърцето си залог за нашата любов. Не мога повече да се съмнявам в това, обични ми приятелю, и ти съобщавам с настоящето, че съм решила да избягам съвсем сама от Рим и да умра, където Бог пожелае, ако ти не ме приемеш. По-скоро ще претърпя най-лошото, отколкото да открия тайната си на моя баща.

— Ако сте честен човек — му казах аз, — не можете я изоставите. Оженете се за нея, напук на бащите си, и живейте като добри съпрузи. Вечното провидение ще ви пази.

След като му дадох този съвет, той, изглежда, се поуспокои и излезе.

В началото на 1744 година той отново дойде при мен. Този път изглеждаше много доволен.

— Аз знаех — каза той, — че горният етаж на къщата, в която живея, се намира непосредствено до тази на Далакуа. Барбара също знае това. Тази нощ ще се прехвърля през прозореца на покрива в техния таван, за да уговорим точния час на отвличането. Моето решение е непоколебимо, ще избягаме с нея в Неапол и понеже слугинята, която спи на покрива, знае за бягството, ще вземем и нея с нас.

— Бог да ви помага! — отговорих развълнувано аз.

Осем дни по-късно, към единадесет часа вечерта, той отново дойде в стаята ми, придружен от един абат.

— Какво искате в този късен час?

— Бих искал да ви представя този красив абат.

Погледнах абата и с ужас открих в него Барбара.

— Видяха ли ви да влизате? — попитах аз.

— Не. И ако да — това е един абат. Ние излизаме всяка нощ заедно.

— Моите поздравления за това.

— Слугинята е в съюз с нас, тя е съгласна да ни придружава. Всички приготовления са направени.

— Пожелавам ви добър успех. Адио! Моля, вървете си!

Когато два дни след това се разхождах с абат Гама във вила Медичи, той ми каза във връзка с някаква забележка, че през нощта щяло да се извърши на Испанския площад някакво арестуване.

— Какво арестуване?

— Барджело, началникът на полицията или неговият подпоручик щял да претърси някаква съмнителна къща, за да арестува някого, който не очаква това.

— Откъде се знае това?

— Негово Високопреосвещенство сигурно го знае. Папата не би се осмелил да засегне неговата съдебна власт, без да попита за разрешение.

— Той му е дал, значи, такова разрешение?

— Да. Един аудитор[7] на светия отец го помолил тази сутрин за това.

— Но нашият кардинал би могъл да откаже разрешението?

— Сигурно. Но такъв отказ никога не се прави.

— А ако търсеното лице е под неговото покровителство, какво ще стане тогава?

— Тогава лицето се предупреждава от Негово Високопреосвещенство.

Разговорът се пренесе на други теми, но това известие ме обезпокои. Мислех си, че заповедта може да се отнася до Барбара или нейния любовник, тъй като къщата на нейния баща бе под испанска служебна власт. Напразно търсих младия човек — не ми се удаде да го срещна и се страхувах да не се изложа, ако отида при неговата хубавица. Впрочем, въздържах се от тази стъпка само затова, защото не бях сигурен. Ако бях сигурен, че работата се отнася до тях, бих се изложил без страх на всички погледи.

Когато към полунощ се приготовлявах да си легна и отворих вратата, за да изтегля стоящия отвън ключ, внезапно в стаята ми задъхан се втурна за моя голяма изненада един абат и се хвърли на креслото. Познах Барбара и отгатнах всичко. Предвидих веднага какви последици би могла да има постъпката й за мен и изпаднах в голямо вълнение и притеснение. Укорих я, задето е избягала при мен и я помолих веднага да си върви.

Нещастният аз! Чувствувах, че се провалям заедно с нея, без да мога поне да й дам истинска помощ. Би трябвало да я принудя да напусне стаята, би трябвало дори да повикам веднага хора, ако тя окаже съпротива, но нямах смелостта за това или, по-добре казано, примирих се неволно със съдбата си…

Когато й казах, че трябва да си отиде, тя се хвърли сред поток от сълзи на колене пред мен и ме помоли да я съжаля.

Кое сърце би останало твърдо и не би се смекчило пред сълзите и молбите на една красива млада жена! Аз отстъпих, но й казах, че води и двама ни към провал.

— Никой — каза тя — не ме е видял да влизам в къщата или да се качвам при вас. В това съм сигурна, защото бях тук преди осем дни, иначе не бих могла да намеря стаята.

— Ах, по-добре би било да не бяхте идвали никога! Какво стана с вашия любовник, доктора?

— Полицаите арестуваха него и слугинята. Искам да ви разкажа всичко: моят любовник ми бе казал, че тази вечер една кола ще чака долу при откритата стълба на Тринита деи Монти и че сам той щял също да бъде там. Преди един час аз се покатерих през прозореца на покрива на нашата къща и отидох в неговото жилище. Там се преоблякох, както виждате, и излязохме със слугинята, за да отидем на уреченото място. Слугинята вървеше с моя вързоп на малко разстояние пред мен. На ъгъла на улицата забелязах, че една от токите на обувките ми се беше разкопчала. Спрях се да я закопчая, докато слугинята, мислейки, че я следвам, продължаваше спокойно да върви. Тя стигна до колата и се качи в нея. Но когато дойдох по-близо, забелязах при светлината на един фенер около тридесет полицаи, един от които седна на капрата на колата. Той веднага подкара с отпуснати юзди и отвлече по този начин слугинята, която бяха взели за мен, и моят любовник, който без съмнение ме чакаше в колата. Какво можех да сторя в този ужасен момент? При баща си не смеех да се върна. И така последвах първото мое внушение, което ме доведе при вас. Сега съм тук. Вие ми казвате, че с тази си постъпка ви опропастявам. Ако вие наистина мислите така, кажете ми какво да правя. Чувствувам се безкрайно нещастна. Намерете някакъв изход! По-скоро бих умряла, нежели да ви навлека нещастие.

Докато бърбореше, потоци от сълзи потекоха отново от очите й.

Положението й бе така тъжно, че аз го считах за много по-нещастно от моето собствено, макар и да виждах, че въпреки пълната ми невинност можех да се опропастя.

— Оставате ме да ви заведа при вашия баща! — й казах аз. — Задължавам се да го убедя, че трябва да ви прости.

Но това предложение удвои страха й.

— Аз съм загубена — извика тя. — Познавам баща си. О, господин абате, по-добре ме изхвърлете на улицата и ме оставете на моята нещастна съдба.

Не ще и питане, би трябвало да направя именно това, ако мислех за собствената си изгода, а не бях се поддал на състраданието си, на сълзите й! Често съм казвал и читателят, който сам го е преживял, ще бъде на мое мнение. Нищо не е така непреодолимо, както сълзите от хубави очи, проливани от красива, благоприлична и нещастна жена. Беше ми органически невъзможно да я принудя да напусне стаята ми или дори да се опитам да сторя това.

— Мое бедно момиче — казах най-сетне. — Какво мислите да правите, когато настъпи денят, а това не ще трае дълго, тъй като вече мина полунощ?

— Ще напусна двореца — каза тя, хълцайки. — В това облекло никой няма да ме познае. Ще напусна Рим и ще вървя дотогава, докато от умора и болка падна мъртва на земята.

Едва изрекла тези думи, тя се строполи на пода. Видях, че се задушава, лицето й посиня. Изпаднах в ужасно затруднение! Разпуснах бързо яката й, разкопчах елечето, след това напръсках лицето й с вода и така ми се удаде да я върна към живот.

Нощта бе много студена, а аз нямах никакъв огън, затова я посъветвах да легне в леглото ми, като й обещах да уважавам нейното състояние.

— Ах, господин абате, единственото чувство, което мога да възбудя сега, е състрадание.

И действително, аз бях много развълнуван и същевременно доста неспокоен, за да мога да почувствувам страст. Придумах я да легне в леглото, но тъй като беше напълно безпомощна поради слабостта си, съблякох я и я сложих в леглото. При това направих съвсем новото откритие, че пред състраданието замълчава и най-заповедническата нужда, въпреки вида на всички прелести, които иначе биха предизвикали най-силна възбуда. Легнах съвсем облечен до нея и в първи зори я събудих. Чувствувайки се вече укрепнала, тя се облече сама. Казах й да бъде съвсем спокойна до моето завръщане и излязох. Намерението ми бе да отида при баща й и по какъвто и да е начин да издействувам неговата прошка. Но понеже забелязах подозрителни хора около двореца, счетох, че трябва да се откажа от моя план и влязох в едно кафене, на улица Кондота.

Забелязах, че един полицай ме следи, но се направих, че не го виждам. След като изпих шоколада си и взех със себе си няколко сухара, аз се запътих, придаващ си най-спокоен вид, към къщи. Шпионинът непрекъснато ме следеше. Предполагах, че след неуспеха на предприетото действие полицаят върви по подозрителни следи. Това мое предположение се затвърди, когато вратарят, без да го питам, ми разказа, че през нощта трябвало да се извърши някакво арестуване, което не сполучило. В същия момент дойде един аудитор на кардинал викария[8] и попита вратаря кога може да говори с абат Гама. Видях, че нямаше време за губене и се качих в моята стая, за да взема някакво решение.

Най-напред принудих нещастното момиче да изяде сухарите, които бях потопил в шампанско от Канарските острови. След това я заведох в най-горния етаж на къщата, на едно не съвсем прилично място, което никой не посещаваше. Казах й да ме чака там.

Малко след това дойде моят лакей. Заповядах му да подреди веднага стаята ми и след като направи това, да заключи вратата и ми донесе ключа у абат Гама. Намерих абата зает в разговор с аудитора на кардинал викария. Щом свършиха, той ме поздрави и заповяда на слугата си да донесе шоколад. Когато останахме сами, той ми разказа за какво се отнасял разговорът му с аудитора. Касаело се за това, да молят Негово Високопреосвещенство нашия кардинал да отстрани от двореца си една личност, която се била вмъкнала в него към полунощ.

— Трябва да чакаме, докато кардиналът дойде, но ако наистина тази личност се е вмъкнала в двореца без негово знание, той сигурно ще нареди да бъде изгонена.

След това говорихме за различни безинтересни работи, докато моят лакей ми донесе ключа. Сега вече знаех, че имам на разположение най-малко един час. Беше ми дошло наум средството, което единствено би могло да спаси Барбара от оскърбление и позор.

След като се уверих, че никой не би могъл да ме види, отидох при бедната затворничка и я накарах да напише с молив на френски следните редове:

Аз съм едно честно момиче, монсиньоре, но облечена като абат. Заклевам Ваше Високопреосвещенство да ми позволи да ви кажа името си на четири очи. Разчитам на благородството на вашата душа, че ще спасите моята чест.

Дадох й нужните указания как да изпрати тази бележка на Негово Високопреосвещенство, който щом я прочете, веднага ще я приеме.

— Щом отидете при него, паднете на колене и му разправете цялата си история, без всякакво отклонение от истината. Само не бива да казвате, че сте прекарали нощта в моята стая. Кардиналът не бива да узнае по никакъв начин, че имам и най-малко понятие за историята на вашето отвличане. Кажете му следното: Когато сте видели, че колата с вашия любовник потегля, вие сте влезли в двореца. Качили сте се по стълбата, колкото високо сте могли, и сте прекарали горе една много лоша нощ. На сутринта ви е дошла идеята да му пишете да молите за неговото състрадание. Аз съм твърдо уверен, че Негово Високопреосвещенство ще ви предпази от позора. Във всеки случай, това е единственото средство, чрез което можете да се надявате да бъдете съединени с обичания от вас мъж.

След като ми обеща да изпълни точно всичко, което й казах, аз повиках бръснаря да ме среши и се облякох за излизане. Отидох на литургията, където кардиналът ме видя, и се върнах чак след обяд в къщи. На масата не се говори за нищо друго, освен за тази история. Само Гама не каза нищо, а и аз мълчах като него. От цялото това бърборене разбрах, че кардиналът е взел моята бедна Барбара под своя защита. Това бе всичко, което можех да желая. Смятах, че няма защо да се страхувам и се радвах мълчаливо на военната си хитрост, която ми се струваше майсторски изпипано дело. Когато след обяда останах насаме с Гама, го попитах каква е изобщо тази история.

Той ми отговори:

— Един глава на семейство, чието име не зная, помолил кардинала да попречи на неговия син да отвлече едно момиче и да напусне с него държавата на светия отец. Отвличането трябвало да стане посред нощ на нашия площад. Кардинал викария поиска, както ви разказах вчера, съгласието на нашия кардинал и заповед от полицията да арестуват младите хора на местопрестъплението. Заповедта била изпълнена, но когато полицаите пристигнали в участъка, видели, че ловът им е сполучил само наполовина, тъй като жената, която слязла с младия мъж от колата, не била от този род жени, които биват отвличани. Няколко минути след това полицията научила от един шпионин, че в момента на тръгването на колата един млад абат избягал бързо оттам и се скрил в двореца. Това го навело на подозрението, че преоблеченият абат би могъл да бъде избягалото момиче. Полицаят съобщил на кардинал викария за случилото се и за показанията на шпионина, кардиналът намерил подозренията на полицаите за основателни и наредил да помолят кардинала, нашия господар, да заповяда въпросната личност, било тя момиче или абат, да бъде изгонена от двореца, в случай че не е известна на Негово Високопреосвещенство и не може да е заподозряна. Кардинал Акуавива научил всичко това тази сутрин към девет часа чрез аудитора на кардинал викария, когото вие видяхте при мен, и обещал да изгони въпросната личност, в случай че не принадлежи към неговото домакинство.

Верен на своето обещание, нашият кардинал наистина дал заповед да претърсят цялата къща, но четвърт час по-късно дворцовият управител получил тъкмо противоположна заповед и причината за това може да бъде само следната.

Както ми разказа камердинерът, точно в девет часа при него дошъл един много красив абат, в когото той заподозрял преоблечено младо момиче, и го помолил да предаде на Негово Високопреосвещенство едно писмо. Кардиналът го прочел и наредил да доведат споменатия абат в неговия частен кабинет. Тъй като заповедта да се спре претърсването била издадена непосредствено след въвеждането на абата, можело да се приеме, че този абат не е никой друг, освен избягалото от полицаите момиче, което се е скрило в Испанския дворец и е прекарало в него цялата нощ.

— Негово Високопреосвещенство — попитах аз — без съмнение ще я предаде днес, и то не на полицаите, а на кардинал викария.

— Не, дори и на папата не! — отговори Гама. — Вие още нямате правилна представа за покровителството на нашия кардинал. А той вече обяви това покровителство, тъй като младата личност се намира не само в двореца на монсиньора, а дори в неговия собствен кабинет и под негова защита.

Понеже историята бе сама по себе си интересна, моето внимание не можеше да изглежда подозрително на абата. Положително той не би ми казал нищо, ако можеше да заподозре какво участие бях взел самият аз в тази работа и какъв голям интерес проявявам към нея.

На следната сутрин моят абат Гама, цял светнал от радост, влезе в стаята и ми каза, че кардиналът знаел, че любовникът е мой приятел и считал, че и аз съм приятел на дъщерята, тъй като нейният баща бил мой учител по френски език.

— Убедени са напълно — добави той, — че вие сте знаели цялата тази история и, естествено, приемат, че бедното момиче е прекарало нощта във вашата стая. Аз съм възмутен от вашето държане към мен вчера. Вие така добре внимавахте, че бих могъл да се закълна, че нищо не знаете.

— И така е! — отговорих аз сериозно. — Научавам го едва в този момент. Познавам момичето, но не съм я виждал от шест седмици, и то откогато не вземам вече уроци. С младия доктор се познавам много по-добре, но той никога не ми е съобщавал нищо за своя план. Но всеки може да мисли, каквото обича. Твърди се като естествено, че момичето било прекарало нощта в моята стая, но позволете ми да се смея на онези, които приемат това като свършен факт.

— Такъв е обаче порокът на римляните, мой драги приятелю. Щастлив е, който може да се надсмее на него. Но тази клевета може да ви навреди дори пред нашия кардинал.

Вечерта нямаше опера и аз отидох у кардинала. Не забелязах нито у кардинала, нито у никой друг промяна на държането им към мен. Маркизата също бе любезна към мен както обикновено, дори още по-любезна.

На следващия ден след ядене Гама ми каза, че кардиналът подслонил младото момиче в един манастир, където тя била гледана много добре на негови разноски. Той самият бил убеден, че девойката ще напусне манастира, за да се омъжи за младия доктор.

— Това би ме радвало искрено — казах аз, — понеже те и двамата са много почтени и заслужават всеобщо уважение.

Когато два дни по-късно посетих добрия отец Джорджи, той ми каза с натъжено лице, че всеобщият разговор в Рим бил за несполучливото арестуване на Барбара Далакуа. Приписвали ми главната роля в цялата история и това му било много неприятно. Казах му същото, каквото и на абат Гама, и той, изглежда, ми повярва, но ми възрази, че Рим не искал да знае нещата така, както са в същност, а така, както на хората се харесвало да ги нареждат.

— Знае се, млади приятелю, че вие всяка сутрин ходехте у Далакуа. Знае се също, че младият доктор често идваше при вас и това стига. Никой не се интересува от обстоятелствата, чрез които е опровергана една клевета, а обратно, от тези, чрез които тя се потвърждава. Защото в този свят град обичат най-много клеветата. Въпреки вашата невинност, ако след четиридесет години евентуално стане дума да ви изберат за папа, тази история ще бъде извадена отново на бял свят и ще ви бъде вписана в сметката.

През следващите дни тази неприятна история започна да ми става извънредно противна, защото всеки ми говореше за нея и виждах, че само се преструват, че ми вярват, защото се страхуват да сторят противното. Маркизата ми каза с деликатна усмивка, че госпожица Далакуа ми дължала голяма благодарност. Най-много ме наскърбяваше впечатлението, че в последните дни на карнавала кардинал Акуавива не бе вече така непринудено любезен с мен, както преди, макар че никой, освен мен самия не можеше да забележи нещичко в промяната, настъпила в неговото отношение към мен.

Мълвата започна вече да утихва, когато в началото на постите кардиналът прати да ме повикат в работния му кабинет и ми каза:

— Историята с младата Далакуа приключи, вече не се говори за нея. Но всички са убедени, че вие и аз сме единствените, които са извлекли полза от несръчността на младия човек, поискал да я отвлече. По начало, това съвсем не ме безпокои, тъй като и в друг подобен случай не бих постъпил другояче от начина, по който действувах сега. Също така не искам да зная онова, което никой не може да ви принуди да кажете и което вие като почтен човек трябва да премълчите. Дори и да не сте знаели нищо преди това, не сте могли да изгоните момичето от вашата стая, ако приемем, че тя е била там. По този начин щяхте да постъпите варварски, дори подло. Бихте направили момичето нещастно за цял живот, без при това да сте защитен от подозрението в съучастничество, като освен това щяхте да сте се проявил и като подъл предател.

Въпреки всичко вие сам знаете, че не мога открито да не обръщам внимание на бръщолевенията, колкото и да ги презирам. Виждам се, прочее, принуден да ви помоля да напуснете не само моя дом, но също и Рим. Ще ви осигуря почтен предлог, за да можете да се ползувате и по-нататък от уважението, което са ви спечелили даваните ви досега доказателства за моето покровителство. Обещавам ви да разкажа доверително или дори открито на лицата, които ще ми назовете, че вие сте бил длъжен да отпътувате по една важна работа, която съм ви поверил. Помислете си в коя страна бихте желали да отидете. Аз имам навсякъде приятели и ще ви препоръчам по такъв начин, че вашите услуги да намерят приложение. Ще напиша саморъчно моите препоръки, в случай че ще искате никой да не научи къде отивате. Посетете ме утре във вила Негрони и ми кажете къде искате да идете, за да адресирам моите писма. Наредете така, че до осем дни да можете да заминете. Вярвайте ми, съжалявам, че ви изгубвам. Това е една жертва, която най-глупавият предразсъдък ми налага. Идете си и не ми показвайте, моля, своето огорчение!

Последните думи той добави, когато видя, че очите ми се напълниха със сълзи. За да не заплача гласно, той не ми даде възможност да отговоря. Имах нужното самообладание да се съвзема още преди да съм излязъл от кабинета му. Бях дори тъй весел, че абат Гама, който ме бе поканил на кафе, ми направи комплимент за това:

— Убеден съм — каза той, — че вашето добро настроеше идва от разговора, който сте имали тази сутрин с Негово Високопреосвещенство.

— Вероятно — отговорих аз. — Но вие не знаете колко ми е тъжно на сърцето, макар и да прикривам това.

— Тъжно?

— Страхувам се, че няма да мога да изпълня една тежка поръчка, която кардиналът ми възложи тази сутрин. Трябва да скривам колко много доверие имам в себе си, за да не се намали доверието, което кардиналът ми оказа най-снизходително.

— Ако моят съвет може по някакъв начин да ви бъде полезен, то разчитайте на мен. Освен това вие правите добре, като се показвате весел и спокоен. Касае ли са за някаква прошка тук, в Рим?

— Не, за едно пътуване, което трябва да предприема до осем или десет дни.

— В каква посока?

— На запад.

— Не съм любопитен.

Упътих се сам към градината на вила Боргозе, където прекарах два часа в най-мрачно отчаяние. Аз обичах Рим, тъкмо се бях видял по широкия път към щастието и изведнъж паднах отново в пропастта. Не знаех накъде да тръгна и бях излъган в най-красивите си надежди. Разгледах положението си, осъждах се много строго и не можах да намеря никаква друга вина у себе си, освен една отиваща твърде далеч услужливост. Сега сам виждах колко прав е бил доблестният абат Джорджи! Не само не биваше да се намесвам в историята на любовната двойка, но трябваше да си намеря веднага и друг учител по езици, щом узнах за нея. След дъжд — качулка! Освен това аз бях така млад и не знаех още нищо за нещастието и още по-малко за злобата, която цари в света, иначе, без съмнение, нямаше да имам онази предпазливост, която се придобива само чрез житейската опитност.

Къде да отида? Този въпрос ми се струваше неразрешим. Мислих цялата нощ и целия преди обед върху това, но напразно. Щом не можех да бъда в Рим, всичко ми бе все едно.

Вечерта нямах никакво желание да вечерям и се оттеглих в стаята си. Абат Гама ме потърси и ми съобщи, че кардиналът го праща да ми каже да не приемам за следващия ден никаква покана за обяд, тъй като искал да ми говори.

Както беше заповядал, потърсих го във вила Негрони. Той се разхождаше със своя секретар, който се отдалечи веднага, щом ме видя. Останал сам с него, аз му разказах с всички подробности за драмата на двамата влюбени. След това му описах с най-ярки краски голямата си скръб, поради необходимостта да се разделя с него.

— Аз съм съвсем отчаян от това, че мога да се чувствувам само на служба при Ваше Високопреосвещенство.

Така го молих, хленчейки почти цял час, облян в потоци от сълзи, но не ми се удаде да го разколебая и да промени решението си. Той ме увещаваше благо, но настойчиво да му кажа в коя част на Европа искам да отида и в яда на отчаянието си аз най-сетне казах:

— В Цариград.

— В Цариград? — учуди се той, като отстъпи две крачки назад.

— Да, монсиньоре, в Цариград! — повторих аз, изтривайки сълзите си.

Прелатът беше духовит човек, но типичен испанец. Той помълча няколко мига и след това каза с усмивка:

— Благодаря ви, задето не поискахте Испания, защото тогава бихте ме затруднили. Кога искате да заминете?

— След осем дни, считано от днес, както Ваше Високопреосвещенство заповяда.

— До Венеция или до Неапол искате да отидете за кораба?

— До Венеция.

— Ще наредя да ви изготвят паспорт, с който ще бъдете особено препоръчан, защото пътьом ще откриете две армии на зимна квартира. Струва ми се, че можете да разправяте навсякъде, че ви пращам в Цариград, тъй като никой не ще ви повярва.

Щях почти да се изсмея на тази дипломатическа хитрост. Каза ми, че ще се храня у него, остави ме и отиде отново при своя секретар.

Когато се върнах в къщи, размислих върху направения от мен избор и си казах: или съм луд, или се подчинявам на силата на някакъв таен дух покровител, който вече е определил съдбата ми. Единственото, което разбрах, бе, че кардиналът се съгласи, без да възрази. Без съмнение, казвах си, не биваше да вярвам, че той е надценил силите си, като ми каза, че има приятели навсякъде. На кого може да ме препоръча в Цариград? И какво ще правя там? Разбира се, нищо не зная, но в Цариград трябва да отида!

Храних се на четири очи с Негово Високопреосвещенство. Пред своите хора кардиналът се отнасяше с мен с особена добрина и аз давах вид, че съм много доволен, тъй като моята суетност бе по-силна от скръбта ми и ми забраняваше да оставя наблюдаващите ме да отгатнат, че съм могъл да изпадна в немилост. Впрочем моята най-голяма мъка бе, че трябваше да напусна маркизата, в която бях влюбен и от която не бях получил още нищо съществено.

Два дни по-късно кардиналът ми даде паспорт до Венеция и едно запечатано писмо, адресирано до Осман Боневал, Карамански[9] паша в Цариград. Можех да не разправям никому за това, но тъй като Негово Високопреосвещенство не ми беше забранил, аз показах адреса на писмото на всички мои познати.

Венецианският посланик, Кавалиере да Леце, ми даде писмо до един много любезен богат турчин, който бил негов приятел. Дон Гаспаро и абат Джорджи ме помолиха да им пиша оттам. Но абат Гама ми каза, смеейки се, че бил напълно сигурен, че не отивам в Цариград.

Направих прощално посещение на дона Чечилия, която малко преди това бе получила писмо от Лукреция. Тя пишеше, че скоро щяла да има щастието да стане майка. Сбогувах се също и с Анджелика и дон Франческо. Те бяха отскоро женени, но не бяха ме поканили на тяхната сватба.

Папата не ме учуди, като заговори за своите познати в Цариград и за Боневал, когото той познавал добре и когото дори ми препоръча да поздравя и му кажа, че съжалява, че не може да му изпрати благословията си. Затова пък той я даде, много по-силна, на мен, заедно с една броеница от ахат и злато, на стойност около дванадесет цехина.

Когато отидох при кардинал Акуавива да получа последните му заповеди, той ми даде една кесия със сто испански унции или златни квадрупели, равно на седемстотин цехина. Самият аз имах триста, което правеше общо хиляда. Задържах двеста, за остатъка взех чек за шестстотин римски талера върху някой си Джовани Букети от Рагуза, който имал къща в Анкона. След това заех място в една берлина[10]. В нея пътуваше и една дама за Лорето, за да изпълни някакъв тържествен обет, който дала през време на боледуването на своята дъщеря. Дъщерята пътуваше заедно с майка си. Понеже и двете бяха грозни, прекарах доста отегчително пътуване.

[1] Медна монета, използувана в папската държава. — Б.пр. ↑

[2] Град в подножието на Сабинския хълм, близо до Рим, с красиви околности и развалини от древния град Тибур. — Б.пр. ↑

[3] Ариадна (мит.) — дъщеря на критския цар Минос, която се влюбила в Тезей и му дала едно кълбо, с помощта на което, развивайки го, по нишката той успял да излезе от Лабиринта, след като убил Минотавъра. — Б.пр. ↑

[4] Сватбена песен. — Б.пр. ↑

[5] Митологичен фригийски цар, който имал способността да превръща в злато всичко, до което се докосвал. — Б.пр. ↑

[6] Лудовико Ариосто — прочут италиански поет (1474–1533). — Б.пр. ↑

[7] Нещо подобно на днешните кандидат-съдии. — Б.пр. ↑

[8] Епископ, който помага на титулярния епископ в управлението на епархията (заместник на кардинала). — Б.пр. ↑

[9] Караман — област в Мала Азия. — Б.пр. ↑

[10] Берлина — четириместна кола с отмахващ се назад покрив, изобретен в гр. Берлин. — Б.пр. ↑

Глава десета

Моето кратко, но забавно пребиваване в Анкона. Чечилия, Марина, Белино. Гръцката робиня в лазарета. Белино се разкрива.

Пристигнах в Анкона на 25 февруари 1774 година и отседнах в най-добрата гостоприемница. Моята стая ми хареса. Казах на гостилничаря, че искам да ям месо, но той ми отговори, че през постите християните се хранели с постни ястия.

— Светият отец ми е дал позволение да ям месо.

— Покажете ми това позволение?

— Той ми го даде устно.

— Господин абате, не съм длъжен да ви вярвам.

— Вие сте глупак.

— В моята къща аз съм господар и ви моля да отидете в някоя друга гостоприемница.

Подобен отговор и покана, каквито съвсем не очаквах, естествено ме ядосаха. Почнах да проклинам, ругая, викам, когато внезапно в стаята влезе един с изразено достойнство господин и ми каза:

— Господине, не сте прав да искате да ядете месо, когато в Анкона постните ястия са много по-добри. Вие не сте прав, като искате да принудите гостилничаря да вярва на думите ви и ако имате позволението на папата, то не сте прав, задето сте си позволили на вашата възраст да го поискате. Вие не сте прав и защото не сте поискали писмено разрешение. Не сте прав още и да наричате гостилничаря глупак, тъй като това е обида, която никой човек не би харесал в собствената си къща. И най-сетне, вие нямате право да вдигате такъв шум.

Този човек, който влезе в стаята ми само за да ме мъмри и да ми приписва всяка възможна неправда, вместо да ме разсърди повече, възбуди у мене желанието да се смея и аз му отговорих:

— Господине, признавам с готовност, че нямам право във всичко онова, в което ме обвинявате. Но, първо, вали, второ — късно е, уморен съм и имам добър апетит, с други думи, съвсем нямам желание да си търся друга квартира. Желаете ли да ми дадете една вечеря, тъй като гостилничарят ми я отказва?

— Не — отговори той категорично. — Аз съм добър християнин и постя. Но си предлагам услугите да успокоя гостилничаря, той ще ви даде отлична вечеря.

С тези думи той слезе по стълбата и сравнявайки моята несдържаност с неговото спокойствие, аз го признах за достоен да ми даде заслужен урок. Малко след това се върна и ми каза, че всичко е уредено и ще бъда добре обслужван.

— Значи не искате да се храните с мен?

— Не, но ще ви правя компания.

Приех това предложение с радост. За да науча името му, аз му се представих, като при това му казах, че съм секретар на кардинал Акуавива.

— Аз се казвам Санчо Пико — каза той, — кастилианец съм и се грижа за прехраната на армията на Негово Католическо Величество, която командува граф Гаж, под върховното командуване на главнокомандващия херцог Модена.

Моят отличен апетит предизвика учудването му и той ме попита дали съм обядвал. Отговорих отрицателно и забелязах по лицето му израз на задоволство.

— Не се ли страхувате, че би могло да ви стане лошо от вечерята? — продължи той.

— Напротив, надявам се, че ще ми стане много добре.

— Значи, вие сте измамили папата?

— Не, понеже не съм му казал, че нямам апетит, а само ще ям с по-голямо удоволствие месо, отколкото постни ястия.

— Ако искате да чуете хубава музика — предложи той след малко, — елате с мен в съседната стая. Там живее примадоната.

Думата „примадона“ възбуди любопитството ми и аз го последвах. На една маса видях една вече възрастна дама с две млади момичета и две момчета, но напразно потърсих примадоната. Дон Санчо Пико ми я представи, като посочи едно от момчетата, което беше възхитително красиво и най-много на седемнадесет години. Помислих, че е един скопец, който играе като примадона, понеже също като в театъра в Анкона тук са в сила законите на римската сцена. Майката ми представи другия неин син, който също беше много красив; все пак, макар и по-млад, той имаше по-мъжки изглед, отколкото скопеца. Казваше се Петронио. Бил нещо като първи танцьор. По-възрастното от двете момичета, които също така ми бяха представени от майката, се наричаше Чечилия и учеше музика. Тя беше едва на дванадесет години, по-младата, Варина, броеше едва единадесет години и се беше посветила, както и нейният брат, на кулата на Терпсихора[1]. И двете бяха много хубави.

Семейството беше от Болоня и живееше с дохода от своите таланти. Любезност и веселие заместваха липсващото му богатство.

Белино, така се казваше скопецът, отстъпи най-сетне пред настойчивите молби на дон Санчо, седна пред пианото и запя с ангелски глас и очарователна прелест. Кастилианецът слушаше със затворени очи и в едно състояние на опиянение. Аз обаче съвсем не затворих очите си, а се възхищавах от черните и огнени очи на Белино, които изглеждаха като че ли изпускат искри, от които, както скоро почувствувах, бях запален. Открих в „него“ доста от чертите на Лукреция и прелестните жестове на маркизата. И всичко това ми говореше за една красива жена. Нейното мъжко облекло скриваше само недостатъчно хубавите гърди. Затова, въпреки представянето чрез дон Санчо, аз си втълпих, че мнимият Белино е една преоблечена красота; възбудената ми фантазия започна своя свободен полет и аз се влюбих чак до ушите.

След като прекарахме в семейството два прекрасни часа, аз си отидох заедно с кастилианеца, който ме доведе до стаята ми.

— Аз заминавам — каза ми той — утре много рано с абат Вилмаркати за Синигалия[2], но вдругиден вечерта ще се върна за вечеря.

Пожелах му приятно пътуване и казах, че сигурно ще се срещнем по пътя, понеже в последния ден вероятно ще отпътувам, тъй като тук имам само да посетя моя банкер.

Легнах в леглото си изпълнен всецяло от впечатлението, което Белино ми беше направил и се ядосвах, задето трябваше да замина, без да съм му казал, че не съм се оставил да бъда излъган от преобличането. Затова бях, естествено, много приятно изненадан, когато го видях да влиза на следната сутрин при мен, щом отворих вратата. Той искаше да ми предложи да взема по-младия му брат като прислужник по време на престоя ми, вместо платения слуга, който бях взел. Съгласих се с готовност и изпратих веднага Петронио долу, за да донесе кафе за мен и за цялото семейство.

Поканих Белино да седне на леглото ми с намерението да му правя комплименти и да го третирам като момиче, но внезапно влязоха двете млади сестри и се отправиха към мен. Това разстрои плановете ми. Впрочем, триото представляваше за очите ми гледка, която не можеше да ме ми хареса. Неподправена красота и наивна, естествена веселост от три различни вида, нежна доверчивост, театрален дух и красиви болонски шеги и малки забавления, които още не познавах. Всичко това беше прелестно и би ми създало добро настроение, ако изобщо се нуждаех от подобен подтик: Чечилия и Марина бяха две малки розови пъпки, които чакаха да се разтворят само от докосването на лъха не на зефира, а на любовта, и разбира се, бих ги предпочел пред Белино, ако бих открил в него само един измет на човечеството, или само една достойна за съжаление жертва на свещеническа жестокост. Въпреки тяхната младост двете любезни сестри издаваха с техните красиви набъбнали гърди една ранна полова развитост.

Петронио дойде с кафето. Изпратих на майката нейната част в стаята й, която тя никога не напускаше. Този Петронио беше истински гитон[3], професионален гитон. Това не е рядкост в Италия, където в това отношение не цари нито безразсъдна нетърпимост както в Англия, нито такова диво и жестоко преследване както в Испания. Бях му дал една цехина, за да плати кафето и когато му подарих остатъка от осемнадесет паоли, той изрази своята благодарност, като ми залепи с полуотворени уста една сладострастна целувка. Във всеки случай устните ми нямаха вкуса, който той е могъл да предполага, че имат, но той, изглежда, съвсем не се трогна. След това му заповядах да поръча вечеря за шест души, но той ми каза, че щял да поръча само за четирима, понеже трябвало да прави компания на своята мила майка, която се хранела винаги в леглото. Всеки по свой вкус! Оставих го да направи каквото иска.

Две минути след това при мен дойде гостилничарят и ми каза:

— Господин абате, обръщам ви внимание, че поканените от вас ядат по за двама, затова мога да ви услужа само ако ми заплатите съответно. Под шест паоли на човек не мога да дам вечеря.

— Добре — отговорих аз, — но ни нахранете добре!

Щом се облякох, сметнах, че трябва да кажа добър ден на любезната майка. Влязох в нейната стая и й направих комплимент за децата й. Тя ми благодари за подаръка, който бях направил на сина й, и започна след това да ми описва тяхната неволя:

— Наемателят на театъра е един варварин, който ми даде за целия карнавал само петдесет римски талера. Ние ги изразходвахме за нашата прехрана и сега можем да се завърнем в Болоня само ако вървим пеш и просим по пътя.

Нейното доверие събуди състраданието ми, извадих от кесията си един златен квадрупел и й го дадох, за което тя проля сълзи от радост и благодарност.

— Обещавам ви още един, синьора, ако пожелаете да ми признаете, че Белино е едно хубаво, преоблечено момиче.

— Бъдете уверен, че той не е момиче, но изглежда така.

— Но и видът, и тонът на гласа му, синьора, говорят противното.

— Естествено, той е момче, нали е трябвало да бъде прегледан, за да може да излиза на сцената.

— От кого?

— От най-преподобния изповедник на негова милост, господин епископа.

— От един изповедник!

— Да, и можете да се уверите в това, трябва само да го попитате.

— Аз ще бъда сигурен само когато го прегледам лично.

— Направете това, ако той е съгласен, но аз не мога да се намеся с чиста съвест в тази работа, понеже не зная вашите намерения.

— Те са от съвсем обикновено естество.

Върнах се в стаята си и поръчах на Петронио да ми донесе една бутилка кипърско вино. Той изпълни поръчката ми и върна седем цехина като остатък от един дублон[4], която му бях дал. Аз ги разделих между Белино, Чечилия и Марина и след това помолих двете малки момичета да ме оставят сам с техния брат.

— Белино, аз съм уверен, че сте построен другояче, отколкото аз. Любов моя, вие сте момиче!

— Аз съм мъж, но скопец. Преглеждали са ме.

— Дайте и аз да ви прегледам, ще ви дам един дублон.

— Не мога, понеже явно вие ме обичате, а религията забранява това.

— На изповедника на епископа не сте създавали подобни трудности.

— Той беше един стар свещеник, освен това хвърли само един бегъл поглед върху ми.

— Аз ще узная веднага! — казах аз е едно смело посягане. Белино ме отблъсна и стана. Тази упоритост ме разсърди, тъй като бях дал вече петнадесет или шестнадесет цехина, за да удовлетворя любопитството си. Когато отидох на масата, бях ядосан, но отличният апетит на моите красиви гости възвърна отново доброто ми настроение и аз си мислех, че по-добре е да бъда весел, отколкото да се сърдя. В това настроение реших да се държа безобидно с двете прелестни млади сестри, които ми изглеждаха твърде склонни към смели шеги.

Седнах помежду им също като върху огън. Ядяхме печени кестени, които комбинирахме с кипърско вино и аз скоро започнах да раздавам надясно и наляво невинни целувки. Но не мина много време и моите алчни ръце започнаха да пипат всичко, което устните ми можеха да целунат. Чечилия и Марина се развеселиха при тази игра. Белино предизвикателно се усмихваше и аз прегърнах и него. Тъй като неговият полуотворен дантелен нагръдник изглеждаше като че ли канеше ръката ми, осмелих се и проникнах вътре, без да срещна съпротива. Никога длетото на Праксител[5] не е извайвало такива хубави гърди.

— По това безсъмнено познавам — казах й аз, — че вие сте една завършена, красива жена.

— Това е — отговори тя, — един недостатък, който споделям с всички подобни на мен.

— Не, това е най-голямото съвършенство на всички ваши подобни. Белино, вярвайте ми, аз съм достатъчно опитен, за да мога да различа грозните гърди на един скопец от тези на една красива жена, и тези алабастрови гърди принадлежат на една млада красота на седемнадесет години.

Кой не знае, че възпламенената от най-висшите прелести младежка любов престава едва тогава, когато намери удовлетворение? И че благоволението ни тика да се стремим към още по-голямо доволство? Бях на път да отида още по-нататък и да покрия с жарки целувки гърдите, които бяха предоставени на ръката ми, но фалшивият Белино се престори, че едва в този момент забелязва наслаждението ми от едно забранено удоволствие, стана и избяга. В любовната страст сега се примеси и гняв, не ми беше възможно да го презирам, тъй като би трябвало да презирам първо себе си, но чувствувах нужда от успокоение, като задоволя или отклоня моята страст, затова помолих Чечилия, която беше ученичка на Белино, да ми изпее няколко неаполитански песни. След това излязох и се отправих към банкера, при когото трябваше да подновя някои документи. Когато се върнах, вечерях заедно с малките момичета. Заповядах на Петронио да ми поръча кола за разсъмване и се приготвих за лягане. В момента, когато исках да заключа вратата, дойде Чечилия, полуоблечена, и ми каза, че Белино пратил да ме пита дали бих искал да го взема със себе си в Римини, където след Великден трябвало да пее в операта.

— Кажи му, мое малко ангелче, че на драго сърце ще му направя това удоволствие, ако ми направи в твое присъствие желаното от мен удоволствие. Искам обезателно да знам дали той е момче или момиче.

Тя отиде, върна се отново и ми каза, че Белино си бил легнал вече, но обещал следния ден да изпълни желанието ми, ако бих искал да забавя пътуването си само с двадесет и четири часа.

— Кажи ми истината, Чечилия, и ще ти дам шест цехини.

— Не мога да ги заслужа, защото никога не съм го виждала съвсем гол и не мога да се закълна дали е момиче или не. Но трябва да е момче, тъй като иначе не би посмял да излезе тук на сцената.

— Добре, аз ще отпътувам чак вдругиден, ако се съгласиш да ми правиш компания тази нощ.

— Значи, вие ме обичате?

— Много, ако бъдеш добра.

— Искам да бъда много добра, защото и аз също ви обичам много. Ще съобщя на майка си.

— Ти навярно имаш любовник?

— Никога не съм имала.

Тя излезе и се завърна светнала от радост, за да ми каже, че майка й ме считала за честен човек. Същевременно, без съмнение, хвърли се в прегръдките ми и ме целуна. Беше красива и мила, но аз не бях влюбен в нея и не можех да й кажа: „Лукреция, ти ме направи щастлив.“ Но тя ми каза това, без да се чувствувам особено поласкан. Престорих се, че й вярвам. Когато се събуди, тя получи от мен нежен утринен поздрав и след като й дадох три дублона, за които майка й щеше особено да се зарадва, я изпратих, без да й се кълна във вечна вярност, защото тези клетви са също така лекомислени, както и безвкусни. Дори и най-разумният мъж не би трябвало да ги употребява към най-красивата жена.

След закуска повиках гостилничаря горе и му поръчах отлична вечеря за петима души, понеже бях убеден, че дон Санчо, който щеше да се завърне вечерта, няма да ми откаже честта да вечеря заедно с мен. С тази надежда реших да не обядвам. Болонското семейство нямаше нужда да последва примера ми, за да бъде сигурно в своя добър апетит.

Пратих да повикат Белино и го поканих да изпълни обещанието си, но той ми каза, смеейки се, че денят не бил свършил още и че бил сигурен, че ще отпътува с мен.

— Обръщам ви внимание, че това няма да стане, ако не бъда напълно задоволен.

— Ще бъдете задоволен.

— Приятно ли ще ви е, ако направим заедно една разходка?

— На драго сърце, ще се облека.

Докато го чаках, дойде Марина и ме попита с намусено лице, с какво е заслужила презрението ми.

— Чечилия прекара нощта с вас, утре заминавате с Белино, само аз единствена съм нещастна.

— Искаш ли пари?

— Не, защото ви обичам.

— Но, Марина, ти си много млада!

— Аз съм по-развита от сестра си.

— Възможно е дори да имаш любовник?

— О, съвсем не!

— Добре тогава, ще видим тази вечер.

— Чудесно! Ще кажа на мама да приготви чисти чаршафи за утре, за да не узнаят нищо в гостоприемницата.

Учудвах се на плодовете на едно театрално възпитание, но то ме забавляваше.

Белино дойде, излязохме и се упътихме към пристанището. В откритото пристанище имаше кораби, между които един венециански и един турски. Поисках да ме откарат до борда на първия и го разгледах с интерес, но тъй като не намерих никакъв познат, напуснах го скоро и се отправих с Белино към турския кораб, където ме очакваше една романтична изненада. Първата личност, която видях, беше красивата гъркиня, която напуснах преди седем месеца в лазарета на Анкона. Тя стоеше до стария капитан. Уж не забелязвайки красивата му пленница, аз го попитах дали има хубави стоки за продаване. Той ни заведе в каютата, а аз хвърлих един поглед към хубавата гъркиня и прочетох в очите й най-голямата радост, задето се виждаме отново.

Престорих се, че не харесвам нищо от това, което турчинът ми показва. Но при изблик на особено вдъхновение му казах, че бих купил с удоволствие нещо, което неговата красива съпруга би харесала. Той се засмя и излезе, след като гъркинята му изрече нещо на турски. Едва изчезна от погледите ни и новата Аспазия[6] се хвърли на врата ми и извика:

— Мигът на щастието дойде!

Аз не бях по-малко смел от нея, взех удобно положение и за миг й направих това, което нейният повелител не й бе правил пет години. Още не бях постигнал напълно целта на моите желания, когато нещастната гъркиня чу да идва господарят й. Тя се изтръгна с въздишка от прегръдките ми и застана така умело пред мен, че аз имах време да туря в ред дрехите си. Иначе приключението би ми струвало живота или най-малко цялото ми състояние. В това особено положение трябваше да се засмея над изненадата на Белино, който стоеше като вкаменен и трепереше с всичките си членове.

Дреболиите, които хубавата гъркиня избра, ми струваха само около тридесет цехини.

— Сполайте! — ми каза тя на нейния език.

Турчинът й заповяда да ме прегърне, но тя забули лицето си и излезе. Напуснах кораба повече тъжен, отколкото доволен, понеже съжалявах, задето за смелостта си тя можа да получи само едно непълно задоволяване. Щом се намерихме отново в нашата лодка, Белино, съвзел се от своя страх, каза, че съм му демонстрирал истинско и невероятно чудо, благодарение на което е почнал да ме възприема като особен и рядък характер. Характерът на гъркинята обаче оставал за него съвсем неразбираем и аз трябвало да го уверя, че всички жени в нейната страна са като нея.

— Колко нещастни трябва да са те! — извика той.

— Вярвате ли — попитах го аз, — че кокетните са по-щастливи?

— Не, но ми се иска жената, ако е искрена, да се отдаде едва след като се е борила със себе си. Тя не трябва да отстъпва пред първия подтик, който я обладава, като животно, което следва само своите нагони. Признайте, че тази гъркиня ви даде сигурно доказателство, че сте й харесали, но тя ви даде и едно не по-малко сигурно доказателство за нейната дива чувствителност и то дори с безсрамие, който я излагаше на опасността да бъде грубо отблъсната, защото не можеше да знае дали и вие се чувствувате така силно увлечен по нея, както тя към вас. Тя е много красива и всичко излезе благополучно, но цялата случка ме доведе до такова силно вълнение, че още не съм се съвзел от него.

Бих могъл лесно да отърва Белино от неговото учудване и да го извадя от заблуждението му, но едно такова разяснение не би било в интерес на моята суетност, затова замълчах. Защото ако Белино, както сигурно вярвах, беше момиче, аз исках да го уверя, че по начало не ценя високо телесната дейност при любовта и че не си заслужава труда да се употребява хитрост, за да се пречи на последиците от такава любов.

Надвечер чух колата на дон Санчо да влиза в двора на гостоприемницата, побързах да го посрещна и му казах, че той навярно ще ми прости, задето съм разчитал на това, че ще ми направи честта да вечеря заедно с мен и Белдао. Достойно и учтиво той ме увери, че моето внимание му доставяло най-голямо удоволствие и прие поканата.

Най-отбраните ястия, най-добрите испански вина и повече от всичко веселостта и прелестните гласове на Белино и Чечилия направиха кастилианецът да прекара пет превъзходни часа. Към полунощ той ме напусна с думите, че не би могъл да се признае за напълно доволен, ако не му обещая следния ден да вечерям със същото общество в неговата стая. Очевидно се наложи да отложа заминаването си с още един ден.

Едва дон Санчо излезе и аз подканих Белино да удържи на думата си. Но той ми каза, че Марина ме очаквала и тъй като съм щял да остана и на следния ден, той щял да намери удобен момент, за да ме задоволи. След това ми пожела лека нощ и си отиде.

Марина, светнала от радост, изтича до вратата, повдигна мандалото и забърза при мен с пламенни погледи. Макар да беше една година по-млада от Чечилия, формите й бяха вече по-добре развити и тя като че искаше да ме убеди, че струва повече от сестра си. Но тъй като се опасяваше, че усилията на миналата нощ може да са изчерпали силите ми, тя изложи пред мен всичките любовни идеи на душата си, говори надълго и нашироко за всичко, което знаеше за голямата тайнственост, за всичко, което бе правила, за да се сдобие с несъвършени познания. И естествено, всичко това тя ми разказа с несвързаността на нейната почти детска възраст. Както скоро забелязах, тя се боеше да не открия, че не е девица и да я укорявам за това. Нейното неспокойствие ме забавляваше и аз я успокоих, като й казах, че тъй нареченото „цвете на девствеността“ е нещо, което природата отказва на много момичета, и мъжете, които се оплакват от това, за мен са глупаци.

Моите познания в тази област й дадоха смелост и доверие и аз се видях принуден да й призная, че превъзхожда далеч своята сестра.

— Това е чудесно! — извика тя. — А сега да прекараме цялата нощ, без да мигнем за миг.

— Сънят, мило дете, ще ни дойде добре, той ще ни даде нови сили, които утре рано ще те обезщетят може би за изгубеното време.

И наистина, събуждането след една сладка дрямка беше за нея една поредица от победи. Тя бе прещастлива, докато на раздяла й дадох три дублона, които тя предаде на майка си. У последната се пробуди ненаситното желание да приема нови благодеяния от провидението.

Отидох при моя банкер да взема пари, тъй като не знаех какво ме очаква по пътя. Бях се наслаждавал, но бях и похарчил много. Освен това оставаше ми Белино, който, ако беше момиче, не трябваше да ме намери за по-малко щедър, отколкото бях спрямо неговите млади сестри. Това трябваше да се реши в течение на този ден, освен това вярвах, че ще бъда сигурен в резултата. Има хора, които твърдят, че животът бил само едно натрупване на множество нещастия, от които излиза, че нашето съществуване било нещастие, но ако животът е нещастие, то тогава смъртта е тъкмо обратното, значи щастие, защото смъртта е противоположна на живота. Това заключение може да се стори малко принудено, но хората, които говорят така, са сигурно или болни, или бедни. Защото, ако се радваха на добро здраве, ако имаха добре напълнена кесия, веселост в сърцето, при това една Чечилия, една Марина и надежда за нещо още по-добро — о, тогава те сигурно биха променили мнението си. Аз считам такива хора за песимисти, каквито може да има само сред просяци-филорофи и между лицемерни или жлъчни свещеници. Докато има радост и щом можем да се наслаждаваме на радостта, докато живеем — тогава животът е щастие. Има нещастие и аз сам зная нещо за него, но съществуването на точно това нещастие доказва, че общо взето, щастието преобладава. Понеже в множество рози сме намерили няколко тръни, можем ли поради това да откажем съществуването на това красиво цвете? Не! Да се твърди, че животът не е никакво благо, значи да не се познава животът. Когато се намирам в една тъмна стая, доставя ми безкрайна наслада да видя през един прозорец как се простира пред мен един неизмерим хоризонт.

Когато стана време за вечеря, аз се отправих при дон Санчо, който бе настанен във великолепна стая. Масата му беше покрита със сребърни прибори и слугите му носеха дълги ливреи. Той беше сам, но скоро дойдоха Чечилия, Марина и Белино, който по склонност или по каприз беше облякъл женски дрехи. Двете по-млади сестри бяха добре облечени и изглеждаха прелестни, но Белино в своя дамски тоалет толкова ги засенчваше, че у мен не остана вече ни най-малко съмнение.

— Убеден ли сте — попитах аз дон Санчо, — че Белино не е момиче?

— Дали е момиче или момче, какво ме интересува? Аз го считам за един много красив скопец и съм виждал скопци, също така красиви като него.

— Сигурен ли сте обаче в това?

— Нямам никакво желание да добивам подобна увереност — отговори достойният кастилианец.

О! Та ние сме мислили много различно! Все пак уважавах в него мъдростта, която ми липсваше и не си позволих повече никакъв нескромен въпрос. На масата обаче моите жадни очи не можеха да се откъснат от прелестното същество, вследствие на моята естествена порочност аз открих приятно сладострастие във вярването, че Белино принадлежи към един пол, към който би трябвало да принадлежи, за да не бъда нещастен.

Вечерята на дон Санчо беше великолепна, и естествено далеч надминаваше моята, защото иначе кастилианската гордост би се счела за унизена. Освен това хората не се задоволяват никога с доброто, те желаят по-доброто, или по-право казано, по-изобилното. Той ни нагости с бели трюфели, с различни видове ястия от миди и от най-добрите риби на Адриатическо море, при това имаше и пенливо шампанско, Пералта[7], Херес и Педро-Хименес[8].

След тази отлична вечеря Белино говори с глас, който отне и последното остатъче от разсъдъка ми, което превъзходните вина все още бяха оставили. Нейните движения, изразът в нейния поглед, държанието й, походката, стойката, чертите на лицето й, гласът й и преди всичко моят инстинкт, всичко това засили надеждата ми. И все пак аз трябваше да се убедя със собствените си очи в женската природна същност на Белино.

След хиляди комплименти и хиляди благодарности, ние напуснахме разточителния испанец и отидохме в моята стая, където най-сетне трябваше тайната да се разкрие. Подканих Белино да удържи думата си, защото в противен случай рано на следния ден ще замина сам.

Хванах го за ръката и седнахме при огъня до камината. Изпратих Чечилия и Марина и му казах:

— Белино, всичко има граници. Вие ми дадохте вашето обещание, работата скоро ще бъде решена. Ако вие сте такъв, какъвто казахте, то аз ще ви помоля да си отидете в стаята си. Ако, напротив, сте такава, за каквато ви смятам и пожелаете да останете с мен, то аз ви дам утре сутринта сто цехина и ние ще отпътуваме заедно.

— Вие ще отпътувате сам и ще ми простите моята слабост, ако не мога да удържа на думата си към вас. Аз съм такъв, какъвто ви казах и не мога да се реша да ви направя свидетел на моя позор, а също и да се изложа на ужасните последици, които това осветление би могло да има.

— Не може да има никакви последици, щом се убедя, че вие имате нещастието да сте такъв, какъвто не ви смятам. Ако се окаже така, повече няма да промълвя и дума. Просто ще отпътуваме утре заедно и аз ще ви оставя в Римини.

— Не, решено е, аз не мога да задоволя любопитството ви.

При тези думи аз излязох извън себе си и за малко щях да употребя насилие. Все пак се овладях и се опитах с добро да достигна до целта и да завладея онази точка, в която лежеше разрешението на загадката. Почти го бях омилостивил, когато ръката му ми оказа силна съпротива. Удвоих усилията си, но те бяха осуетени чрез внезапното изправяне на Белино. След като останах за момент спокоен, мислех, че ще мога да го изненадам и протегнах ръката си, но ме обзе внезапен страх, помислих, че познах в него мъжа, при това един достоен за презрение мъж, по-малко достоен за презрение поради своето осакатяване, отколкото поради безчувствието си, което мислех, че чета по лицето му. Отвратен, объркан, почти изчервил се заради самия себе си, аз го отпратих.

Сестрите му дойдоха при мен, сбогувах се с тях и ги натоварих да кажат на брат си, че той ще отпътува с мен и няма защо да се страхува повече от никакви настоявания от моя страна. Но въпреки убеждението, до което вярвах, че съм стигнал, Белино, когото моята фантазия бе представила като жена, все още беше господар на всичките ми мисли. Това ми беше непонятно.

На следната сутрин отпътувах заедно с него, съпроводен от сълзите на двете прелестни сестри и благословиите на майката, която с броеница в ръка мърмореше „Отче наш“ и повтаряше вечния си рефрен: „Бог ще се грижи за вас.“

Това доверие, което повечето хора, които живеят от непозволени или забранени от религията дейности, имат към провидението, съвсем не е безвкусно, престорено или лицемерно, то е вярно, истинско и дори набожно, понеже произхожда от отличен избор. Каквито и пътища да избира провидението, смъртните трябва винаги да го познават по неговото действие и който го призове, без каквато и да е задна мисъл, той трябва да се признае по начало винаги за добър човек, дори и да е виновен за някое престъпление.

Красива Лаверна[9]! Помогни ми да лъжа, помогни ми да изглеждам справедлив и честен, покрий с нощ грешките ми и с облак — измамите.

Така говореха на латински по времето на Хораций крадците на своята богиня и аз си спомних думите на един йезуит, който един ден ми каза, че поетът не е знаел латински, защото неправилно е превел оригиналния текст. Но и между йезуитите има невежи и без съмнение крадците плюеха на граматиката.

Ето че бях вече на път заедно с Белино. Той вярваше, че съм променил мнението си и си въобразяваше, че не проявявам повече любопитство към него. Но още след четвърт час видя, че се е излъгал, защото не можех да потопя погледа си в хубавите му очи, без да се почувствувам обзет от страст, която видът на един мъж никога не би възбудил у мен. Казах му, че неговите очи и всички черти на лицето са черти на жена и аз трябва да се уверя със собствените си очи във факта, тъй като забелязаният от мен израстък би могъл да бъде само игра на природата.

— Ако случаят е такъв — казах аз, — то на драго сърце ще ви простя подобно обезобразяване, което всъщност би било просто смешно. Белино, това, така да се каже, магнетично влияние, което упражнявате върху мен, тези Венерини гърди, които предоставихте на моята жадуваща ръка, тонът на гласа ви, цялото ви същество — всичко ми потвърждава, че вие сте от другия пол, не от моя. Оставете ме да се убедя в това и бъдете сигурен в моята любов, ако аз не се лъжа, бъдете сигурен в моето приятелство, ако съзная грешката си. Но ако продължавате да упорствувате, ще трябва да приема, че намирате жестоко забавление в това да ме измъчвате. Тогава трябва да приема, че сте научили като отличен наблюдател на природата в най-проклетото училище за лекари, че няма по-добро средство да направите невъзможно излекуването на младеж от една любовна страст, от това да го държите непрестанно във възбуда. Но ще признаете, че можете да упражнявате подобна тирания само ако мразите мъжа. Тогава би трябвало да повикам на помощ моя разум, за да ви мразя и аз от моя страна.

Продължих още дълго време в този тон, без той да ми отговори нито дума, но въпреки всичко изглеждаше много развълнуван. Накрая му казах, че неговата съпротива ме довежда до състояние да го третирам безпощадно, за да получа увереност, която бих могъл да постигна само чрез насилие. На това той ми отговори гордо:

— Помислете си, че вие не сте мой господар, че се намирам в ръцете ви поради доверието ми във вашето обещание, и че ще носите вина за убийството, ако бихте упражнили насилие спрямо мен. Кажете на пощенския колар да спре, аз ще сляза и няма да се оплача никому!

След това късо въведение последва поток от сълзи, а това е средство, на което никога не съм могъл да устоя. Чувствувах се покъртен до дъното на душата си и почти вярвах, че не съм имал право. Казвам „почти“, тъй като ако бях убеден, бих се хвърлил в краката му и бих го помолел за прошка, но понеже не се чувствувах в състояние да преценя случая, то се задоволих с това, да потъна в мълчание, докато стигнахме на половин пост[10] разстояние от Синигалия, където исках да вечерям и пренощувам. Там, след като дълго се бях борил със себе си, най-после заговорих:

— Бихме могли да отидем спокойно като приятели до Римини, ако вие изпитвате поне малко приятелство към мен, защото ако бяхте само малко услужлив, бихте могли да ме излекувате от моята страст.

— Няма да се излекувате — отговори смело Белино, но с тон, чиято нежност ме изненада. — Не, вие няма да се излекувате, все едно дали съм момче или момиче, понеже сте влюбен в личността ми и вашата любезност няма нищо общо с моя пол. Ако бяхте се уверили, бихте побеснели. Ако в това състояние ме бяхте намерили неумолим, то сигурно бихте извършили някое престъпление, за което по-късно бихте проливали напразно сълзи.

— Вие мислите да ме доведете с подобни красиви, разумни доводи до признанието, че вашата съпротива е разумна, но напълно се заблуждавате, тъй като чувствувам, че ще бъда спокоен и че вашата любезност би ви осигурила моето приятелство.

— Вие бихте побеснели, уверявам ви!

— Белино, това, което ме вбеси, е показването на вашите премного, истински или премного лъжливи прелести, чието въздействие не е възможно да не познавате. Тогава вие не се уплашихте от моя любезен бяс, как мога да повярвам, че се страхувате сега, когато не ви искам нищо повече, освен да ме оставите да пипна нещо, което може да предизвика в мен само отвращение?

— Ах! Да предизвика отвращение във вас? Аз съм напълно убеден в противното. Изслушайте ме! Ако бях момиче, не би било по силите ми да ви откажа моята любов, чувствувам това, но тъй като съм момче, то дълг ми е да не ви направя желаната от вас услуга, понеже вашата страст, която сега е още обяснима, би станала тогава противоестествена. Вашата пламенна натура би излязла по-силна от вашия разум и разумът ви лесно би станал сам съюзник на вашите чувства и би се сдружил с вашата природа. Ако получите исканото осветление, то би ви запалило и бихте престанали да бъдете господар на себе си. Бихте търсили, каквото не можете да намерите, бихте искали да се удовлетворите с онова, което бихте намерили и без съмнение това би имало ужасни последици. Вие сте умен, как можете да се ласкаете с надеждата, че би ви било възможно да не ме обичате повече, щом откриете, че съм мъж? Прелестите, които виждате у мен, биха ли престанали да съществуват? Тяхната сила дори би се увеличила, може би вашата страст тогава би станала брутална. И за да я задоволите, бихте положили всички средства, които би измислила фантазията ви. Ще успеете да се убедите, че можете да ме превърнете на жена, или още по-лошо, бихте могли да станете жена пред мен. Вашата страст ще измисли хиляди остроумия, за да оправдае вашата любов, която ще украсите с хубаво име приятелство и за да защитите поведението си, не бихте пропуснали да ми приведете хиляди примери за подобни безсрамия. Кой знае дали не бихте ме заплашили със смърт, ако не ме намерите отстъпчив? Защото, сигурно в това отношение никога не ще бъда отстъпчив.

Уморен малко от дългото обяснение, аз отговорих:

— Белино, нищо подобно не би се случило, наистина нищо! Аз съм убеден, че вие преувеличавате, защото е невъзможно опасението ви да отива толкова далеч. Но трябва да ви кажа — дори и да би станало подобно нещо, то струва ми се, че е по-малко опасно да простим на природата едно заблуждение, което строго взето може да се разглежда само като заблуждение на духа, отколкото да направите неизлечима една душевна болест, която при разумно третиране би била само временна.

Такива речи обикновено произнася един беден философ, когато разбунтувалата се страст, забъркала всичките способи на душевността си пожелае да държи разумни речи. За да използуваме правилно разума си, не трябва да бъдем нито влюбени, нито разгневени, тъй като тези две страсти имат това общо, че в техните изкази те ни правят подобни на животните, които следват само подбудите на своите инстинкти. За нещастие, ние никога не сме тъй разположени да вземаме разумни решения, когато се намираме под влияние на едната или на другата от тези две страсти.

С настъпването на нощта пристигнахме в Синигалия, където отседнах в най-хубавата гостоприемница. След като поисках да ми посочат хубава стая, поръчах си вечеря. Тъй като в стаята имаше само едно легло, попитах с най-спокоен глас Белино, дали иска да му запаля огън в другата стая. Представете си моята изненада, когато ми каза с нежен тон, че нямал нищо против да спи с мен в същото легло. Съвсем не очаквах този отговор, но той ми беше нужен, за да разсее мрачното настроение, което ме измъчваше. Виждах вече, че наближаваше развръзката на комедията, но се пазех да се поздравя за това, понеже се намирах още в неизвестност, дали тя ще бъде благоприятна за мен или не. Между това чувствувах искрено удовлетворение от моята победа, понеже бях сигурен, че ще остана пълен господар и учител на себе си. Ако моите чувства и инстинктът ми са ме лъгали, това значеше, че щях да го уважавам, ако се окаже мъж. В обратния случай вярвах, че мога да очаквам най-сладките доказателства за благоволение.

Седнахме на масата един срещу друг и през време на яденето думите му, изразът на лицето, на красивите му очи, нежният и сладострастен смях ме караха да предчувствувам, че той беше уморен да играе повече една роля, която и за него трябваше да е така неприятна, както и за мен.

Освободен от един голям товар, аз съкратих по възможност вечерята. Щом станахме от масата, моят любезен спътник поръча да донесат една нощна лампа, съблече се и си легна в леглото. Незабавно го последвах и читателят ще види как се разви така горещо желаната развръзка. Междувременно му пожелах щастлива нощ, като тази, която считах, че ме очаква мен самия.

[1] Муза, покровителка на танца и хоровото пеене. — Б.пр. ↑

[2] Град в Италия. — Б.пр. ↑

[3] По името на красивото момче за удоволствие в „Сатирикон“ на Петроний, станало синоним на хомосексуалист. — Б.пр. ↑

[4] Стара златна монета. — Б.пр. ↑

[5] Прочут древен гръцки скулптор. — Б.пр. ↑

[6] Любовница и втора жена на Перикъл, прочута със своя ум, образование и грация. — Б.пр. ↑

[7] Градове в Испания, където се произвеждат хубави вина. — Б.пр. ↑

[8] Вина от полуизсушено грозде, подобно на малага. — Б.пр. ↑

[9] Нимфа Лаверна, в чиято свещена дъбрава римляните при Ромул са прикривали плячката си, е била богиня-покровителка на крадците и разбойниците. — Б.пр. ↑

[10] Пост е всяка пощенска станция, където са се сменяли конете, за да се продължи пътуването. — Б.пр. ↑

Глава единадесета

Историята на Белина. Арестуван. Моето недоброволно бягство. Връщането ми в Римини и пристигането в Анкона.

Читателю, аз не те оставих да предчувствуваш най-щастливото развитие — само да предчувствуваш, защото никакво описание не би могло да ти обрисува цялото наслаждение, което прелестното същество беше запазило за мен. Щом легнах в леглото, тя се приближи до мен. Не казахме нито дума, нашите целувки се стопяваха една в друга и аз изпитах висшата наслада, преди да имам време да я потърся. След тази пълна победа — какво друго можеха да направят моите очи и пръсти? Те не биха могли да ми доставят по-голяма сигурност от тая, която вече притежавах! Аз гледах и се наслаждавах на красивото лице, което най-нежната любов беше оживила с най-гореща и естествена червенина.

След един миг на опиянение чувствата ми се запалиха от нова страст в нов пожар и ние го угасихме отново в море от наслаждения. Белино се чувствуваше задължена да ме накара да забравя страданията и да отговори сама на страстта, която прелестите й бяха разпалили в мен. Аз обаче удвоих моето щастие чрез това, което й доставих. Винаги съм имал слабост да търся четири пети от моето наслаждение в насладата, която доставях на прелестното същество, на което дължах щастието си. Но това чувство за съжаление ни кара да се отвращаваме от старостта, която все още може да получава наслади, но никога не може да достави такива. Младостта бяга от най-ужасния си враг — старостта.

Най-сетне настъпи моментът на успокоение, който беше станал нужен поради извънредната бурност на любовните ни радости. Нашите чувства не бяха още обезсилени, но се нуждаеха от онази почивка, която им възвръща отново свежестта и им дава онова напрежение, което е необходимо за игрите на любовта. Белино прекъсна първа мълчанието.

— Приятелю мой, доволен ли си? Намери ли ме достатъчно влюбена?

— Влюбена! Предателка! Значи признаваш, че не се лъгах, като открих в теб една чудесна жена? Ако е истина, че ме обичаш, как можа да отлагаш толкова дълго твоето и моето щастие?

— Аз съм изцяло твоя, увери ли се?

Какви наслади! Не открих ни най-малката следа от онова уродство, което тогава ме беше отвращавало.

— Но какво стана с онова ужасно нещо?

— Ще удовлетворя любопитството ти. Казвам се Тереза. При баща ми, беден чиновник в института в Болоня, живееше прочутият скопец Салимбени, очарователен певец. Още повече — млад и красив. Сближи се с мен и аз се чувствувах поласкана, че му харесвам, обичах да слушам как ме хвали. Бях едва на дванадесет години, когато си предложи услугите да ме обучава по музика и понеже хареса гласа ми, положи всички усилия. След една година знаех безупречно да си съпровождам на пиано.

Той получи наградата, която нежността му го принуди да измоли от мен, а аз му я дадох, без да се почувствувам унизена, понеже го обожавах. Без съмнение, мъже като теб поначало надминават мъжете от неговия сан, но Салимбени правеше изключение. Красотата и умът, държането, неговият талант и големите предимства на неговото сърце го поставиха в очите ми далеч над всички мъже, които бях познавала дотогава. Той беше скромен и нежен, богат и щедър и аз се съмнявам, че би могъл да срещне някога жена, която би му оказала съпротива. Въпреки това, не го чух никога да се хвали с успехи сред жените. Осакатяването беше направило от него едно чудовище, но всички останали качества го правеха ангел.

Салимбени издържаше при един учител по музика в Римини едно младо момче на моята възраст. Бащата на момчето беше беден и имаше многочислено семейство. Когато почувствувал, че наближава краят му, не знаел какво друго да направи, освен да накара да скопят и неговия нещастен син, за да може чрез гласа си да издържа останалите братя и сестри. Това младо момче се наричаше Белино. Добрата жена, която ти видя в Анкона, беше неговата майка и целият свят я счита за моя.

От една година вече принадлежах на Салимбени, когато един ден, плачейки, той ми съобщи, че трябвало да ме напусне, за да отиде в Рим, но ми обеща, че ще го видя отново. Това известие ме доведе до отчаяние. Той беше направил всичко възможно, за да мога да продължа образованието си, но тъкмо в този момент баща ми се разболя, умря и останах сираче.

Когато Салимбени ме видя в това положение, не можа да устои на моите сълзи, реши да ме заведе в Римини и да ме настани в същия пансион, където беше дал да обучават неговия малък любимец. Отседнахме в една гостоприемница и след като си отпочина, той ме остави и отиде при учителя по музика, за да уговори с него необходимите условия за моето обучение. Малко след това се върна тъжен и унил: Белино беше умрял предния ден.

Представяйки си каква болка ще причини на майката тази загуба, хрумна му да ме заведе в Болоня под името Белино и да ме даде на пансион у майка му. Понеже беше бедна, тя би имала интерес да запази тайната.

„Аз ще ти дам — каза ми той — всички средства, за да довършиш твоето образование, след четири години ще те повикам в Дрезден (той беше на служба при саксонския курфюрст и крал на Полша) и то не като момиче, а като скопец. Там ще живеем заедно, без никой да може да възрази нещо, и ти ще ме правиш щастлив чак до моята смърт. Касае се само да те представя за Белино, а няма нищо по-лесно от това, понеже никой в Болоня не те познава и само майката на Белино ще бъде посветена в тайната, тъй като другите й деца са виждали своя брат само в най-крехката възраст и няма да се досетят за истинското положение на нещата. Но ако ме обичаш, трябва да се откажеш от пола си, трябва да забравиш даже спомена, че си била някога момиче и трябва веднага да заминеш, преоблечена като момче под името Белино за Болоня. Няма да се грижиш за нищо друго, освен да не разбере някой, че си момиче. Ще спиш сама, никога няма да се събличаш или обличаш в присъствието на други хора и когато след две или три години се развият гърдите ти, то това ще бъде една особеност, която ти ще споделяш с много от нас. Освен това, преди да замина, ще ти дам един малък инструмент и ще те науча да го закрепваш, така че да те вземат лесно за мъж, в случай че някога се наложи да се подложиш на преглед. Ако планът ми ти харесва, то аз съм сигурен, че ще мога да живея с теб в Дрезден без кралицата — която е много набожна — да не одобри това. Съгласна ли си?“

— Нямаше нужда да се съмнява в моето съгласие, понеже аз го обожавах. Щом се облякох като момче, ние отпътувахме за Болоня, където пристигнахме с настъпването на нощта. След като уреди всичко с майката на Белино срещу заплащането на една малка сума пари, аз отидох при нея, като я нарекох майка, а тя ме прегърна и ме нарече свой любим син. Салимбени ни остави и се завърна малко след това с инструмента, който трябваше да допълни моето преобразяване. Той ме научи в присъствието на новата ми майка да го закрепям с лепило и аз толкова заприличах на моя приятел, че всеки би могъл да се излъже. Това би ме развеселило, ако внезапното заминаване на обожаваното същество не разкъсваше сърцето ми, защото Салимбени замина веднага след като беше направен своеобразният експеримент. Подиграват се с предвижданията, аз също не вярвам в тях, но предчувствието, което имах в момента, когато той ме прегърна, не ме излъга. Усещах, че го виждам за последен път и паднах в несвяст. Моето предчувствие излезе много вярно. Салимбени умря съвсем млад преди една година в Тирол, като истински философ. Неговата загуба ме принуди да извлека полза от таланта си, за да се препитавам. Майка ми ме посъветва да се представям и в бъдеще за скопец, понеже се надяваше по този начин да ме настани в театъра в Рим. Аз се съгласих — липсваше ми смелостта да взема друго решение. Междувременно тя прие за мен един ангажимент в театъра в Анкона и определи Петронио да играе там като танцьорка. По този начин ние образувахме една своеобразна трупа.

След Салимбени, ти си единственият мъж, когото съм опознала и зависи само от теб да ме върнеш към моето женско призвание, да ме освободиш от името Белино, от което след смъртта на моя покровител се отвращавам и което започва да ми причинява всевъзможни неприятности.

Аз съм излизала само в два театъра и всеки път съм била принудена да се подлагам на срамния и унизителен преглед, защото, навсякъде намират, че съм приличала много на момиче и искат да ме допуснат само след като се убедят в противното.

За щастие досега съм имала работа само със стари свещеници, които се задоволяват доверчиво с едно повърхностно преглеждане и даваха на епископа съответен доклад. Но ако се случи да попадна на някой млад свещеник, прегледът би се извършил много по-основно. Освен това, виждам се изложена на всекидневните преследвания на два вида мъже — на такава, които като теб не могат да повярват, че съм мъж и на такива, които, за да задоволят един неестествен вкус, се радват, че съм такъв, или които най-малко намират сметка в това, да ме оставят да мина за скопец. Последните особено ми досаждат. Техните страсти са така долни, а навиците им са така низки, че ме възмущават от дъното на душата ми. Страхувам се да не промуша някой ден един от тях, когато дълго сдържаната ми ярост поради срамните им предложения, потърси изход.

За Бога, ангеле мой, ако ме обичаш, бъди благороден! Освободи ме от това позорно състояние. Вземи ме със себе си! Аз не изисквам да стана твоя жена, това би било преголямо щастие, искам да бъда само твоя приятелка, както бях приятелка на Салимбени. Сърцето ми е чисто, чувствувам се създадена за почтен живот, като пазя ненарушима вярност към моя любовник. Не ме изоставяй! Нежността, която ти ми вдъхна, е истинска, моята нежност към Салимбени беше невинна и се дължеше само на моята младост и на моята благодарност. Едва чрез теб станах истинска жена.

Нежната трогателност, с която говореше, неописуемата прелест, която устните й придаваха на желанието да ме убеди, ме накараха да пролея сълзи от любов и нежно съчувствие. Смесих ги с тези, които се лееха от нейните, хубави очи и дълбоко развълнуван, чистосърдечно й обещах да не я напускам и да свържа нейната съдба с моята. Нейната много необикновена история ми създаде впечатление на съвършена истина и имах силно желание да я направя щастлива. Само не можех да се убедя, че по време на краткия престой в Анкона наистина съм й вдъхнал трайна страст, докато много други появявания са събудили в нея само бегли желания. Затова й казах:

— Ако ти наистина ме обичаш, как тогава можа да допуснеш да се отдам от яд заради твоята съпротива на твоите сестри?

— Ах, мили приятелю! Помисли си за нашата голяма сиромашия, помисли си колко тежко ми беше да се открия. Аз те обичах, но не трябваше ли да мисля, че страстта, която ти ми разкри, беше само преходен пламък на един каприз? Когато те видях да преминаваш така леко от Чечилия към Мариета, вярвах, че би се отнесъл по същия начин и с мен, щом задоволиш желанията си. Мнението ми за твоя непостоянен характер и за липсата на нежност се засили, когато видях онова, което направи на турския кораб, без да се въздържиш поне поради моето присъствие. Моето присъствие би ти било неприятно, ако ме обичаше. Страхувах се да не се видя презряна и Бог знае колко изстрадах. Ти, мили приятелю, ме обиди по хиляди различни начини. Въпреки това, аз те защищавах пред себе си, понеже виждах, че беше разгневен и искаше да си отмъстиш. Не ме ли заплаши днес в колата? Признавам, че ме уплаши, и не мисля, че страхът ме накара да отстъпя пред желанието ти. Не, аз бях решена на това още когато ми каза чрез Чечилия, че ще ме вземеш до Римини, а твоето въздържане по време на част от пътуването засили решението ми, защото повярвах, че мога да се доверя спокойно на твоя благороден характер.

— Откажи — извиках аз, — твоя ангажимент в Римини! Ще продължим пътуването, ще престоим два дена в Болоня, а оттам ще дойдеш с мен във Венеция. Щом си облечена като жена и носиш друго име, аз ще се погрижа за останалото. Нека импресариото на операта в Римини се опита да те намери!

— Съгласна съм! Твоята воля ще бъде винаги и моя. Аз съм господарка на себе си и ти се предавам безвъзвратно. Сърцето ми ти принадлежи и се надявам, че ще съумея да си запазя твоето.

В човека съществува стремеж да надмине целта, която вече е постигнал. Аз постигнах всичко, сега исках още повече.

— Покажи ми каква беше, когато те взех за мъж.

Тя стана, отвори куфара си, извади изкуствения член и гумата и го закрепи за себе си. Трябваше да се учудя на изобретението. След като любопитството ми беше задоволено, прекарах една щастлива нощ в обятията й.

Сутринта, когато се събудих, наблюдавах прелестното й лице, докато тя още спеше. Всяка дума на момичето, нейната красота, дарбите на чистотата на душата й, силата на нейното чувство, нейното нещастие, от което без съмнение най-горчивото беше това, че трябваше да се представя за друго същество, при което беше изложена на унижение и срам — всичко това ме доведе до решението да свържа съдбата й с моята, или моята с нейната, защото нашето положение беше почти еднакво.

Тъй като намеренията ми бяха сериозни, реших да придам на нашата връзка тържествеността на закона и на религията, като я направя моя законна жена. Според моите тогавашни схващания, това можеше само да повиши взаимната нежност и уважение и да ни осигури признаването от обществото, което никога не би счело нашата връзка за законна, ако не я подчиним на установения ред. Дарбата на Тереза ме увери, че не би ни липсвало никога необходимото и макар да не знаех за какво биха могли да ми послужат моите собствени способности, все пак не губех смелост. Ако трябваше обаче да живея от приходите на нейната работа, нашата любов можеше да отслабне. Тереза би ме превъзхождала и моето самочувствие щеше да бъде накърнено. По такъв начин нашите чувства щяха с течение на времето да се променят. Жена ми би се чувствувала може би като покровителка, вместо като покровителствувана. И ако имах нещастието да установя у нея подобен начин на мислене, то — чувствувах това — любовта ми би се преобърнала в дълбоко презрение. Макар че се надявах на противното, все пак усещах нужда да изследвам характера й и реших да я изпитам, което би ми позволило да надникна веднага до дъното на душата й. Затова, щом тя се събуди, казах:

— Мила, всички твои думи не ми оставят ни най-малко съмнение за твоята любов и понеже се чувствуваш сигурна, че си станала господарка на сърцето ми, това е повод да се влюбя изцяло в теб. Готов съм да сторя всичко, за да те убедя, че не си се излъгала. Най-напред искам да ти докажа, че съм достоен за твоето благородно доверие, като ти поверя със същата откровеност историята на моя собствен живот.

Нашите сърца трябва да бъдат напълно равностойни едно до друго. Аз те познавам, мила моя, но ти още не ме познаваш. Аз чета в погледа ти, че това ти е безразлично и тази преданост ми доказва пълната ти любов, но тя те издига много високо над мен, а аз не желая да ти предоставя толкова голямо предимство. Сигурен съм, че това ти доверяване не е нужно за твоята любов и че ти не желаеш друго, освен да ми принадлежиш и да притежаваш сърцето ми. Всичко това е твърде хубаво, мила Тереза, но аз бих се чувствувал унизен. Ти ми довери всичките си тайни. Слушай сега моите, но преди това обещай ми, че след като узнаеш всичко и твоите чувства или твоите надежди се променят, макар най-малко, ще ми признаеш това съвсем искрено.

— Заклевам се, че няма да скрия нищо от теб, но и ти бъди така честен да не ми правиш неверни признания, понеже предварително каза, че те няма да ти послужат за нищо. Ако употребиш хитрости, за да разбереш дали не съм по-малко достойна за теб, отколкото в действителност съм, то най-много да паднеш донякъде в очите ми. Не бих искала да те считам способен за хитри коварства. Бъди сигурен в мен, както аз се показах сигурна в теб, кажи ми истината без заобикалки.

— Тогава слушай истината: най-напред, ти ме считаш богат, какъвто аз не съм. Щом кесията ми се изпразни, аз няма да притежавам нищо. Освен това ти мислиш, че съм от благороден произход, а в действителност аз съм от по-низко съсловие, отколкото ти, или най-много от същото. Не притежавам никакъв талант, с който да печеля, нямам никаква служба. Да, дори не съм сигурен дали след няколко месеца ще имам средства за прехрана. Нямам нито родители, нито приятели. Нямам никакви намерения, още по-малко някакъв определен план в живота. С една дума, не притежавам нищо друго, освен младост, здраве, храброст, малко ум, честен и справедлив мироглед и имам слабост към хубавата литература. Най-голямото ми богатство е, че съм господар на себе си, че не завися от никого и че не се страхувам от нещастието. Освен това, склонен съм към прахосване. Красива Тереза, такъв е твоят мъж. Отговори сега!

— Преди всичко, мили приятелю, бъди напълно уверен, че ти вярвам буквално всичко, каквото ми каза и че в някои моменти в Анкона те бях преценила точно такъв, какъвто сега се описваш. Но това предугаждане на твоя характер съвсем не ми беше неприятно, напротив, страхувах се, да не би да се лъжа. Защото, ако ти беше такъв, какъвто те считах, то бих могла да се надявам, че ще ми се удаде да те завладея. Накъсо, приятелю мой, понеже ти наистина си беден и се разпореждаш лекомислено с парите си, то позволи ми да те уверя, че това ме радва, тъй като в такъв случай ти, тъй като ме обичаш, няма да пренебрегнеш подарък, който искам да ти направя. Този подарък съм аз, такава, каквато съм, с всичките ми дарби. Отдавам ти се безвъзвратно. Твоя съм и ще се грижа за теб. В бъдеще мисли само за това да ме обичаш, но обичай само мен единствена. От този момент не съм вече Белино. Нека отидем във Венеция, където моята дарба ще прехранва и мен, и теб. Ако обаче искаш да отидем другаде, аз съм съгласна.

— Трябва да отида в Цариград.

— Добре, но ако се страхуваш да не ме загубиш поради непостоянство, то да се оженим и правата ти върху мен ще бъдат узаконени. Аз няма поради това да те обирам по-нежно, но ще ми бъде приятно да мога да се наричам твоя съпруга.

— Аз имах това намерение и съм възхитен, че и ти го споделяш. Вдругиден, нито ден по-късно, ти ще приемеш в Болоня пред олтара моята клетва за вярност, както ти се заклевам сега тук, в обятията на любовта. Искам да бъдеш моя, да си принадлежим един на друг, свързани с всички мислими връзки.

— Щастлива съм! Няма какво да правим в Римини. Нека не ставаме сега. Ще се храним в леглото и утре, отпочинали, ще отпътуваме.

На следващия ден продължихме пътуването и се спряхме в Пезаро да закусим. Точно когато се качвахме отново в колата, дойде един подофицер с двама пехотинци, попита за имената ни и поиска паспортите ни. Белино му даде своя, аз обаче напразно търсех моя: не го намерих.

Подофицерът заповяда на пощенския колар да чака и отиде да докладва. След половин час се върна с паспорта на Белино и му каза, че може да отпътува по-нататък. На мен обаче обясни, че има заповед да ме заведе при коменданта.

— Какво сте направил с вашия паспорт? — ме попита офицерът.

— Загубил съм го.

— Паспорт не се загубва.

— Загубва се, понеже съм го загубил.

— Не можете да пътувате по-нататък.

— Идвам от Рим и пътувам за Цариград. Трябва да предам едно писмо от кардинал Акуавива. Ето писмото с неговия печат с герб.

— Всичко, което мога да сторя за вас, е да заповядам да ви отведат при господин дьо Гаж.

Намерих прочутия пълководец прав сред своя генерален щаб. След като му изложих всичко, което вече бях казал на коменданта, помолих го да ме пусне да продължа пътуването си.

— Мога само да ви окажа милостта да ви арестувам, докато от Рим пристигне нов паспорт на ваше име. Само на един небрежен човек може да се случи да загуби паспорта си. Кардиналът ще извлече поука друг път да не поверява никакви поръчки на лекомислени хора.

След като написа писмото си до кардинала, за да получа нов паспорт, той заповяда да ме отведат в поста Санта Мария извън града. Първо ме заведоха обратно в гостоприемницата. Там написах писмото си, което изпратих на Негово Високопреосвещенство по един конник. Молех коленопреклонно кардинала да изпрати незабавно един паспорт във военното бюро в Пезаро. След това прегърнах Тереза, която беше неутешима поради това нещастие, помолих я да ме почака в Римини и я принудих да приеме сто цехина от мен. Тя искаше да остане в Пезаро, но аз се противопоставих. След като накарах да свалят куфарите ми, тя отпътува, а аз се оставих да ме заведат там, където генералът беше наредил. Болката на Тереза ме наскърби много. Тя беше почти задушена от усилието да сдържа сълзите си, когато се изтръгвах от прегръдките й. Не би тръгнала, ако не бях й обяснил, че не може да остане в Пезаро и че след десет дни ще бъда отново при нея, за да не я напусна никога. Но съдбата беше решила другояче.

В Санта Мария дежурният офицер разпореди да ме отведат веднага в караулната, където седнах върху куфара си. Той беше един мълчалив каталонец, който не ме удостои с внимание дори когато му казах, че имам пари и го помолих да ми изпрати някого да ми прислужва. Не получих нищо за ядене и трябваше да прекарам нощта върху малко слама сред каталонски войници. Това беше на втората нощ, която съдбата ми определяше да прекарам по такъв начин, след като преди това се бях наслаждавал на две очарователни вечери. Без съмнение, моя ангел покровител се забавляваше, като ме оставяше да си направя изводи от подобни сравнения. Във всеки случай, една такава школа оказва безпогрешно действие върху определени характери.

Ако искаш да затвориш устата на някой философ, когато ти казва, че в живота сборът на страданията бил по-голям от този на радостите, то само го попитай дали би искал да живее един живот, в който да няма нито едните, нито другите. Или няма да ти отговори, или ще започне да извърта. Защото, ако отговори отрицателно, то той обича живота такъв, какъвто е. А щом го обича, той го намира приятен. Как би могъл да бъде приятен, ако е непоносим? Ако обаче отговори на въпроса положително, той признава, че е глупак, тъй като тогава трябва да вижда удоволствие в равнодушието? Това е безсмислица.

Страданието е свързано неразривно с човешката природа. Ние никога не страдаме, без да съхраняваме надежда за облекчение. А надеждата е радост. Ако случайно някой страда без надежда за облекчение, то непогрешимото упование, че животът му някога ще свърши, ще бъде радост. Смъртта — най-лошото, което може да ни се случи, е сън от изтощение, през време на който ни утешават щастливи сънища или загубване на усета. Но когато се наслаждаваме, никога не ни смущава мисълта, че след радостта ще последва страдание. Радостта е винаги чиста, а страданието е винаги смекчено.

Приемам, драги читателю, че ти си на двадесет години и започваш да ставаш мъж, като обогатяваш ума си с познанията, които ще те направят полезно същество. Ректорът влиза и ти казва: „Давам ти тридесет години живот — това е решение на съдбата. Петнадесет следващи една след друга ще бъдат щастливи, другите петнадесет — нещастни. Предоставя ти се да избереш свободно, да започнеш, с която половина искаш.“

Признай, драги читателю, че ти не ще мислиш дълго, за да решиш, а ще започнеш с годините на страданието, защото ще чувствуваш, че надеждата за петнадесет радостни години ще ти даде нужната сила, за да понесеш годините на страдание. Можем дори да приемем, че очакването на едно осигурено щастие ще облекчи в известен смисъл страданието.

Аз съм убеден, че вече си отгатнал какво искам да кажа. Вярвай ми, един мъдрец никога не може да бъде напълно нещастен, и аз вярвам с удоволствие на моя приятел Хораций, който, напротив, твърди, че бил винаги щастлив:

Ако само хремата не беше досадна. Но кой би имал непрекъснато хрема?

Факт е, че ужасната нощ, която прекарах в Санта Мария до Пезаро, ми донесе малка загуба и голяма печалба. Малката загуба се състоеше в това, че трябваше да се лиша от моята мила Тереза, но след като бях сигурен, че след десет дни ще я видя отново, това беше малко нещастие. Печалбата се състоеше в натрупването на житейски познания, които са истинско училище за човека. На тях дължа една пълна система против необмислената система на благоразумието. Можете да заложите сто срещу едно, че един млад човек, който е загубвал веднъж своята кесия или своя паспорт, никога вече не ще загуби нито едното, нито другото. И двете нещастия ме постигнаха. Всяко по един-единствен път. Но те биха ме постигали често, ако не се страхувах постоянно от тях. В житейския речник обаче на един истински лекомислен човек думата страх не съществува.

Офицерът, който на следния ден ме отърва от моите свадливи каталонци, ми се стори съвсем друг човек. Той имаше приветливо лице, което ми хареса. Беше французин и по този повод трябва да отбележа, че французите винаги са ми харесвали, а испанците — никога. В маниерите на едните има нещо толкова услужливо, толкова любезно, че човек се чувствува привлечен към тях като към стари познати. Изражението на злонамерена гордост по лицата на другите им придава известен отблъскващ вид, който не спечелва никого в тяхна полза. И все пак аз съм бил много пъти лъган от французи, но никога от испанци.

Офицерът се приближи с благородно и учтиво благоприличие и попита:

— На каква случайност, господин абате, дължа честта да ви имам под мое покровителство?

Подобно отношение възвръща цялата еластичност на белия дроб!

Разправих му на дълго и на широко цялото си злополучие. Той го намери смешно, но един характер, който намираше бедата ми смешна, не можеше да не ми хареса, защото съзнавах, че неговият начин на мислене е доста сходен с моя. Той ми даде веднага един войник да ме обслужва и малко след това имах вече легло, столове и маса. Вниманието му отиде дори дотам, че накара да поставят леглото ми в неговата стая — една любезност, към която не можех да остана безчувствен.

След като ме покани учтиво да взема участие в обяда му, предложи ми една партия пикет. Но веднага след моето начало той обърна вниманието ми, че играе по-добре от мен и че офицерът, който ще го смени, играе по-добре и от него. Загубих три или четири дуката. Накрая ме посъветва да не играя на следващия ден. Послушах го. Каза ми, че за вечеря ще има посещение, след ядене ще се играе фараон, но държателят на банката бил един грък — опитен играч, затова не бивало да играя. Намерих съвета много приятелски, особено когато видях, че всички играчи загубиха и че гъркът, без да се грижи за ругатните на измамените, с пълно спокойствие сложи парите в джоба си, след като изплати частта на дежурния офицер, който участвуваше в банката.

Този държател на банката се наричаше дон Бепе или Кадето и по произношението му познах, че е неаполитанец. Съобщих наблюденията си на офицера и го попитах защо ми каза, че е грък. Той ми обясни, че изразът неаполитанец означавал нечестен играч и поуката, с която той съпроводи обяснението си, ми беше от голяма полза.

През следните пет дни животът ми беше еднообразен и доста тъжен. На шестия ден обаче французинът пое отново поста. С удоволствие го видях да идва. Усмихвайки се, той ми каза, че бил възхитен да ме види отново и аз приех комплимента като нещо съвсем естествено. Вечерта се състоя същата игра и със същия резултат, като изключим това, че един от играчите стовари бастуна си по гърба на държателя на банката, на което гъркът със стоическо равнодушие не обърна внимание. Девет години по-късно видях отново същия индивид като капитан на служба при Мария Тереза във Виена. Той се наричаше тогава Де Афлисио. Десет години след това го видях пак като полковник и за кратко време след това като милионер. Най-сетне го видях преди тринадесет или четиринадесет години като затворник в галера[1]. Беше красив, но смешно, въпреки своята красота, имаше разбойническа физиономия. Виждал съм и други лица от същия тип: Калиостро[2] например и един друг, който още не е в галерите, но няма да им избяга. Ако читателят е любопитен, ще му кажа името на ухото.

След девет или десет дни бях познат и приятен на цялата армия. Все още чаках паспорта си, за чието пристигане бях сигурен, че скоро ще ми съобщят. Бях почти свободен и дори се разхождах извън погледите на часовите. С право никой не се страхуваше, че ще избягам, тъй като би било лудост от моя страна да мисля за това. Но съвсем непредвидено изживях едно от най-странните приключения в живота си.

Беше шест часът сутринта. Разхождах се на около стотина крачки от часовоя, когато към мен се приближи един яздещ на кон офицер, който слезе от коня, сложи юздата около шията му и се отдалечи, за да удовлетвори нуждите си. Учудих се на интелигентността на коня, който стоеше като верен слуга, комуто господарят е заповядал да го чака. Приближих се до животното, взех, без да имам някакво намерение юздата в ръка, поставих крака си в стремето и — едно, две, три — бях вече на седлото. За пръв път в живота си седях върху кон. Не зная дали случайно не го докоснах с бастуна си или с тока на обувката, но животното внезапно се впусна в пълен кариер. Вкопчих се в него с токовете си, понеже десният ми крак беше изпуснал стремето. Конят подивя, не знаех как да го спра, и започна да тича все по-бързо. Последният преден пост ми извика да спра, но аз не можех да изпълня заповедта. Конят летеше като вятър. Чух да просвирват няколко куршума, предизвикани от недоброволното ми неподчинение. При първия преден пост на австрийците спряха най-после коня ми и аз благодарих на Бога, че мога да сляза.

Един хусарски офицер ме попита накъде препускам тъй бързо, но думите ми бяха по-бързи от мисълта и отговорих неволно, че за това ще дам сметка само на княз Любковиц. Князът беше командир на армията, чиято главна квартира се намираше в Римини. В резултат офицерът заповяда да ми оседлаят един кон и двама хусари ме закараха в галон до Римини. Там дежурният офицер нареди веднага да ме отведат пред княза.

Намерих Негово Височество сам и му разказах всичко, което ми се бе случило. Моят разказ го разсмя, но все пак му се видя малко невероятен.

— Би трябвало, господин абате, да заповядам да ви хвърлят в затвора, но ще ви спестя тази неприятност.

След това повика един от своите адютанти му заповяда да ме съпроводи веднага до чезенската градска врата.

— Оттам — продължи той, обръщайки се към мен — можете да отидете, където искате, но внимавайте да не се върнете обратно при войската ми без паспорт, защото ще бъде лошо за вас.

Поисках да нареди да ми върнат коня, отговори ми, че конят не ми принадлежи. Забравих да го помоля да ме изпрати обратно там, откъдето бях дошъл. Но може би така беше добре.

Офицерът, който беше натоварен да ме съпроводи, ме попита, когато минавахме покрай едно кафене, дали искам да изпия чаша шоколад и ние влязохме вътре. Видях да минава покрай нас Петронио и докато офицерът говореше с един познат, дадох знак на момчето да се престори, че не ме познава и да ми каже къде живеят. След като изпихме шоколада, офицерът плати и ние продължихме. По пътя, разговаряйки, той ми каза името си, аз му казах своето и му разправих как бях дошъл до Римини. Попита ме дали бих се спрял за известно време в Анкона, но когато отговорих утвърдително, каза ми, усмихвайки се, че бих могъл да взема паспорт в Болоня, да се завърна спокойно в Римини и Пезаро и да си взема куфара, като заплатя на испанския офицер избягалия кон. Пред градската врата ми пожела приятно пътуване и ние се разделихме.

Видях се свободен, притежавах злато и украшения, но нямах куфара. Тереза беше в Римини, а ми беше забранено да се върна там. Реших да се отправя бързо към Болоня, да се снабдя с паспорт и да се върна в Пезаро, където междувременно моят римски паспорт сигурно беше пристигнал, защото не можех да се реша да остана без куфара си, а не исках да прекарам и без Тереза чак до края на нейния ангажимент при директора на операта в Римини.

Валеше дъжд, бях с копринени чорапи и понеже не ме биваше за пешеходец, имах нужда от кола. Застанах под входа на една църква да чакам спирането на дъжда и обърнах моето хубаво връхно палто, за да не бъда познат като абат. Някакъв селянин мина покрай мен, попитах го дали има кола да ме заведе до Чезена.

— Имам господине — отговори той, — но е на половин миля оттук.

— Вземи я и ела тук, ще те чакам.

Докато чаках завръщането на селянина с колата, пристигна един керван от четиридесет натоварени мулета, отиващ към Римини. Все още валеше, мулетата дойдоха съвсем близо до мен, поставих механично ръката си върху шията на едно от тях, последвах бавните стъпки на животното и влязох обратно в Римини, без да привлека вниманието дори на мулетарите. Дадох на първия уличен хлапак, когото срещнах, една златна монета и се оставих да ме заведе в жилището на Тереза.

Бях покрил косите си с нощна шапчица, свалих надолу полите на шапката, скрих хубавия си бастун под палтото. Така не приличах на нищо. Попитах за майката на Белино и хазайката ме заведе в една стая, където намерих събрано цялото семейство. Тереза носеше женски дрехи. Мислех, че ще я изненадам, но Петронио вече ги бе предупредил и те ме очакваха. Разказах моята история. Тереза се уплаши поради опасността, на която се бях изложил и въпреки любовта си, започна да ме убеждава, че трябвало непременно да отида в Болоня, както господин Вайс ме бил посъветвал.

— Познавам този офицер — каза тя, — той е честен човек, но идва всяка вечер тук и ти трябва да се скриеш.

Беше едва осем часът сутринта, имахме целия ден пред нас и всички обещаха да мълчат. Успокоих Тереза, като я уверих, че ще намеря лесно средство да се измъкна незабелязано от града. Тереза ме заведе в нейната стая и ми каза, че по пътя за Римини срещнала нейния директор, той я завел в определеното за нея и семейството й жилище, тя му обяснила, че била момиче и че не искала да минава за скопец. На директора това било много удобно, понеже Римини принадлежи към една друга област, не към тази, към която принадлежи Анкона и тук жени могли да излизат на сцената. Накрая ми каза, че била ангажирана само до началото на май и щяла да дойде навсякъде, където бих искал да я чакам.

— Щом имам паспорт — казах й, — нищо не ще може да ме спре да остана при теб, докато се освободиш. Но кажи ми, господин Вайс е идвал при теб, не си ли му казала, че съм останал за няколко дни в Анкона?

— Да, казах му, че са те арестували, понеже си изгубил паспорта си.

Сега разбрах защо офицерът се засмя, когато ми даваше своя съвет.

След този важен разговор приех комплиментите на майката и на двете по-млади сестри. Направи ми впечатление, че те са по-малко весели и по-малко чистосърдечни, отколкото в Анкона. Може би чувствуваха, че Белино, сега вече Тереза, беше станала опасен съперник. Изслушах търпеливо всички жалби на майката. Тя твърдеше, че Тереза е изпуснала щастието си, като е изоставила хубавата роля на скопец, понеже в Рим би могла да печели хиляди цехини годишно.

— В Рим, добра ми госпожо — казах аз, — фалшивият Белино би бил открит и Тереза би била затворена в някой мизерен манастир, а тя не е създадена за това.

Въпреки опасното положение, в което се намирах, прекарах целия ден заедно с моята любима и ми се струваше, като че всеки миг откривах в нея нови прелести, а в мен повече любов. Към осем часа вечерта чухме някой да идва, тя ме напусна и аз останах на тъмно, но можех да виждам и чувам всичко. Видях да влиза барон Вайс. Тереза му протегна ръка за целувка с миловидността на една красива жена, и с цялото достойнство на една княгиня. Първото, което той й каза, беше съобщение за мен, тя се престори, като че се радва за това и слушаше с равнодушно изражение, когато й разказваше, че ме посъветвал да се завърна с паспорт. Той прекара един час с нея и аз намерих Тереза достойна за възхищение, както поради държанието й, така и поради маниерите й. С една дума, тя се държеше така, че не можех да открия и най-малък повод за ревност. Марина светеше на офицера, когато си отиваше, и Тереза дойде при мен. Нахранихме се весело и в момента, когато искахме да си легнем, дойде Петронио и ми каза, че шестима мулетари ще тръгнат от Чезена два часа преди разсъмване. Ако успея да отида четвърт час преди това при тях и им дам нещо за почерпка, бих могъл без никакви трудности да се измъкна от града. И аз бях на същото мнение. Помолих го да не си ляга, за да може да ме събуди на време. Но това не беше нужно, тъй като бях готов още по-рано. Напуснах Тереза, уверен твърдо в моята любов и вярност, но малко неспокоен заради излизането ми от Римини. Тя имаше още шестдесет цехина и искаше да ме принуди да ги взема обратно, но аз я запитах какво ли би си помислила, ако ги приемех, тъй че не стана вече дума за това.

Отидох в обора, дадох на един мулетар пари за почерпка и му казах, че искам да яздя едно от неговите мулета до Сариняно.

— Можете — каза ми добрият човек, — но би било по-добре, ако се качите, когато излезем от града, като преминете градската врата, пеш, като че ли сте мулетар.

Тъкмо това исках и аз. Петронио ме изпрати до градската врата, където му дадох достатъчно доказателства за моята благодарност. Излязох навън безпрепятствено и напуснах мулетарите в Сариняно, откъдето отпътувах с пощата за Болоня. Скоро се убедих, че ми е невъзможно да получа паспорт, между другото и поради това, защото ми казваха, че съм нямал нужда от такъв. Наистина, при обикновени обстоятелства те имаха право, но аз не знаех, че в случая беше тъкмо обратното и нямах намерение да им обяснявам причините за това. Реших се да пиша на френския офицер, който се беше отнесъл така учтиво с мен в поста при Санта Мария. Помолих го да се осведоми при военния секретариат дали паспортът ми вече не е пристигнал и ако е пристигнал, да ми го изпрати. Сетне го молех да се осведоми за притежателя на отвлечения от мен кон, защото считах за напълно справедливо да го обезщетя за загубата. На всяка цена реших да дочакам Тереза в Болоня и й съобщих това, като настоявах да ми пише много често. Читателят ще види какво ново решение взех още същия ден.

[1] Голяма гемия, в която като гребци са били поставяни за наказание осъдени за тежки престъпления. — Б.пр. ↑

[2] Йозеф Балзамо, наречен граф Александър фон Калиостро — известен авантюрист в XVIII век. — Б.пр. ↑

Глава дванадесета

Свалям свещеническите одежди и обличам войнишки мундир. Тереза отпътува за Неапол, а аз отивам във Венеция, където постъпвам в служба на моето отечество. Тръгвам с кораб за Корфу и слизам в Орзера да се поразходя.

При пристигането си в Анкона се настаних в една малка гостоприемница, за да не привлека ничии погледи. След като писах на Тереза и на френския офицер и писмата ми бяха предадени в пощата, намислих да си купя нови долни дрехи, а понеже и пристигането на куфара беше най-малкото несигурно, сметнах, че ще сторя добре, ако си поръчам и нови дрехи. Заедно с тази мисъл съобразих също, че за в бъдеще едва ли ще мога вече да намеря щастието си в свещеническото поприще. Колебаещ се при това какъв избор да направя, имах идеята да се превърна в офицер, тъй като за действията си нямаше да давам никому сметка. Тази мисъл беше естествена за моята възраст, още повече бях имал контакта с две армии, където видях, че само войнишкият мундир беше на почит и реших, че е добре да се сдобия със същото уважение. Освен това исках да се върна във Венеция и изпаднах във възторг от идеята да се покажа там в почтените одежди, тъй като в тези на религията там се бяха отнесли с мен твърде зле.

Попитах за добър шивач. Изпратиха ми „Смъртта“. По-точно човекът, когото ми доведоха, се казваше Морте. След като избрах сукно и му обясних каква желая да бъде моята униформа, той взе мярка и следния ден бях преобразен в един последовател на Марс. Снабдих се с дълга шпага. С красивия си бастун в ръка, с шапка с дръзко повдигнати краища и черна кокарда и с една дълга изкуствена плитка на гърба, аз излязох и се разхождах из града.

Считах, че на моя нов сан приляга едно по-прилично жилище от това, наето при пристигането ми, и се пренесох в най-добрата гостоприемница. И днес още си спомням с удоволствие за приятното впечатление, което имах от себе си, когато се любувах до насита на вида си в огледалото. Бях очарован от себе си. Намирах се възхитителен и създаден да нося и да прославя войнишкия мундир, който бях избрал по щастливо вдъхновение. Понеже бях сигурен, че никой не ме познава, аз си рисувах предварително с жива радост предположенията, които ще бъдат правени относно моята личност при появяването ми в първото кафене в града.

Униформата ми беше бяла, жилетката — синя, със златни и сребърни шнурове, със също такъв темляк за шпагата. Много доволен от внушителния си вид, отидох в кафене, четох вестник, докато опитвах от шоколада си съвсем небрежно и се радвах вътрешно, като виждах, че привличам вниманието. Един дързък човек ме заговори под някакъв предлог, отговорих му само едносрично и заблудих по този начин най-хитрите. След като оставих да ми се учудват достатъчно в кафенето, разходих важно особата си по най-оживените улици и се върнах в моята гостоприемница, където се храних сам на обяд.

Веднага след ядене дойде собственикът с една книга, в която ме помоли да запиша сведенията за личността си.

— Казанова.

— Моля, положението ви, господине?

— Офицер.

— На чия служба?

— На ничия.

— Отечеството ви?

— Венеция.

— Откъде идвате?

— Това не ви интересува.

Тези думи, изречени с един, както вярвах, отговарящ на външността ми тон, упражниха своето въздействие. Гостилничарят си отиде и аз бях много доволен от себе си, понеже отгатнах, че той беше дошъл, подтикнат от някои любопитни и знаех, че в Болоня се живее напълно свободно.

На следния ден отидох при банкера Орси, за да ми изплати моята менителница, приех една нова за шестстотин цехина и сто цехина в злато. След това разходих, както предишния ден, моя нов сан из града. Когато на следния ден пиех кафето си след ядене, съобщиха ми за идването на банкера Орси. Изненадан от това посещение, аз го поканих да слезе и видях, че го придружава монсиньор Корнаро, но се направих, че не го познавам. След като господин Орси ми каза, че идва да ми предложи пари за моите менителници и ми представи прелата, станах и казах, че съм възхитен да се запозная с него.

— Ние вече се познаваме — поясни той — от Венеция и Рим.

Аз се престорих на замислен и му отговорих, че положително се заблуждава. Прелатът, който подозираше причината за моето поведение, не настоя на твърдението си и се извини. Поканих го на чаша кафе, той прие, след това се сбогува с молба на следния ден да му направя честта да закусвам с него.

Решен да постоянствувам в отричането, аз отидох у прелата, който ме прие приятелски. Тогава той беше висш таен секретар на апостолическия съд в Болоня. Донесоха шоколада и докато пиехме, той ми каза, че вероятно имам сериозни основания за моето въздържане. Но било несправедливо от моя страна да нямам доверие в него, тъй като въпросната работа ми правела чест.

— Не зная, монсиньор, за каква работа се касае.

Той ми подаде някакъв вестник и ми посочи да прочета една статия. Представете си моята изненада, когато видях статията под рубриката Пезаро:

Господин де Казанова, офицер от полка на кралицата, е дезертирал, след като е убил на дуел един капитан. Не се знаят причините за този дуел. Знае се само, че споменатият офицер се е отправил към Римини върху коня на другия, който е останал мъртъв на място.

Въпреки изненадата и обзелото ме желание да се смея, прочитайки нещо, в което се смесваше толкова много неистина с толкова малко истина, аз не промених израза на лицето си и казах на прелата, че Казанова във вестника е някой друг, не аз.

— Може да е така, но все пак вие сте същият, когото видях преди един месец при кардинал Акуавива и преди две години при моята сестра, госпожа Лоредан във Венеция. Освен това банкерът от Анкона ви е записал в своята менителница до господин Орси също като абат.

— Е, да, монсиньор, Ваше Превъзходителство ме принуждава да призная, че съм същият, но ви моля да ограничите всички въпроси, който бихте ми задали. Честта ме задължава да пазя днес строго мълчание.

— Това ми стига. Да говорим за друго.

След няколко минути приятелски и вежлив разговор аз го напуснах, като му поблагодарих за желанието да ми помогне. Видях отново този архиерей чак шестнадесет години по-късно и ще говоря за това на съответното място.

Смеех се вътрешно на всички неверни истории и обстоятелства, които се трупаха, за да им придадат вид на истина. Оттогава станах голям скептик по отношение на историческите истини. Все пак изпитах истинско удоволствие чрез моето въздържане да подхранвам мисълта, че съм същият Казанова, за когото се пишеше във вестника от Пезаро. Бях сигурен, че прелатът ще пише във Венеция, където това дело би ми правило чест, поне докато се открие истината, която би оправдала моето въздържане. Освен това, тогава може би щях да съм вече далеч. Тази мисъл допринесе твърде много за решението ми да отида във Венеция, щом получа писмо от Тереза, тъй като мислех, че там бих могъл да я дочакам много по-спокойно, отколкото в Болоня. Впрочем в моето отечество нищо не би ме спряло да се оженя за нея. Междувременно, баснята ме забавляваше и аз очаквах всеки ден опровержение във вестника. Във всеки случай офицерът Казанова вероятно се е смял на мнимо отвлечения от него кон също така, както аз се смеех на хрумването, което ме накара да се преоблека в Болоня като офицер, като че ли нарочно исках да потвърдя тази басня.

На четвъртия ден от моето пребиваване получих чрез специален пратеник едно дебело писмо от Тереза. Тя ми съобщаваше, че в деня на моето заминаване от Римини барон Вайс й представил херцог де Кастропиано, който, след като я чул да пее, й предложил хиляда унции годишно, ако тя желае да гастролира в театъра в Сан Карло, където трябвало да отиде незабавно след ангажимента й в Римини. Тереза помолила за осем дни за размисъл и ги получила. Към писмото си беше прибавила два особени листа. Единият беше написаният от херцога договор, който тя ми изпращаше за сведение и не искаше да подпише без моето съгласие. Другият — едно формално задължение да остане на доживотна служба при мен. Пишеше ми, че ако искам да отида с нея в Неапол, тя би се срещнала с мен на всяко посочено от мен място и ако искам да отклоня връщането в този град, трябвало просто да отхвърля това предложение и да съм сигурен, че тя не знае никакво друго щастие, освен да се подчинява безрезервно на моите желания.

За първи път в живота си се видях принуден дълго да размислям, преди да взема решение. Това писмо обърка всичките ми планове и аз поръчах пратеника да дойде на следния ден, понеже не можех да отговоря веднага.

Две еднакво силни причини поддържаха везните в равновесие — суетност и любов. Чувствувах, че не трябваше да изисквам от нея да изпусне своя шанс, не можех също и да я оставя да отиде без мен в Неапол, нито да отида и аз с нея. От една страна, треперех при мисълта, че любовта би могла да попречи на щастието на Тереза, а от друга, страхувах се от възможното накърнение на самолюбието ми, ако замина с нея в Неапол. Та и как можех да се реша да се явя отново в този град, след като го бях напуснал преди седем или осем месеца и то да се явя в облеклото на бедняк, който живее на разноски на жена си или на любовницата си? Какво биха казали братовчед ми Антонио, дон Поло и неговият мил син дон Лелио Карафа и всички благородници, които ме познаваха? Треперех при мисълта за Лукреция и нейния съпруг. Знаех, че въпреки нежността ми към Тереза бих се чувствувал много нещастен, ако всички там ме презираха. Като любовник или съпруг, свързан с нейната съдба, аз бих се ненавиждал и бих се чувствувал като паразит по призвание и занаят. След това размислих, че бих се оковал в разцвета на младостта и трябва да се откажа завинаги от голямото щастие, за което се чувствувах създаден. Усетих, че везните загубиха равновесие и разумът заповяда на сърцето да мълчи. Понеже вярвах, че съм открил начин да печеля време, аз се спрях на това. Писах на Тереза, че трябва да приеме и да отиде в Неапол, като бъде сигурна, че ще я намеря там или през юли, или след завръщането ми от Цариград. Посъветвах я да си наеме една прислужничка с прилична външност, за да може да влезе във висшето общество както подобава, и да се държи така, че при пристигането си да мога да се оженя за нея, без да се червя. Предвиждах, че нейното щастие ще зависи повече от красотата, отколкото от таланта й и понеже познавах характера си, знаех, че никога няма да бъда услужлив любовник или вежлив съпруг.

Ако съобщението на Тереза беше дошло една седмица по-рано в ръцете ми, то сигурно бих заминал за Неапол, понеже тогава любовта ми беше по-силна от разума ми. Но в любовта, както и във всичко друго, времето е могъщ фактор. Писах й да ми отговори в Болоня и три дни по-късно получих едно тъжно, нежно писмо, с което ми съобщаваше, че била подписала своя ангажимент и взела една прислужница, която би могла да представи като своя майка. През май щяла да бъде в Неапол и щяла да ме чака дотогава, докато не й пиша, че не искам вече да зная за нея. Четири дни след получаването на това писмо, предпоследното от Тереза, заминах за Венеция.

Преди да отпътувам, получих писмо от моя френски офицер, който ми съобщаваше, че паспортът ми е пристигнал и че ще ми го изпрати заедно с куфара, ако преди това заплатя на господин Марчело Бирна, комисионер на испанската армия, петдесет дублона за коня, който отвлякох, или който ме отвлече. Отидох веднага у господина, доволен от това, да приключа тази работа и получих куфара си и паспорта миг преди да замина. Впрочем, след като всички научиха, че съм платил за коня, монсиньор Корнаро се убеди напълно, че съм убил и капитана на дуел.

За да се влезе във Венеция, трябваше да се прекара карантина, но тази формалност съществуваше още само затова, че двете правителства бяха в изострени отношения. Венецианците искаха папата да отвори пръв границата си, а понтифексът настояваше венецианците да направят първата стъпка. От всички тези раздори произлизаха големи щети за търговията, но на нуждите на населението се е гледало често твърде лекомислено. Аз не исках да се подложа на тази формалност и можах да я избягна по следния начин. (Работата беше опасна, понеже във Венеция царува извънредно голяма строгост по отношение на здравните мерки. Все пак, по онова време изпитвах особено удоволствие в това, да върша всичко, което беше забранено или най-малкото много трудно.)

Знаех, че можеше да се премине от Мантуа във Венеция. Знаех също, че пътуването между Мантуа и Модена не беше ограничено. Следователно, ако отида в Мантуа и си дам вид, че ида от Модена, работата беше наред, понеже оттам можех да премина някъде реката По и да отпътувам с кола за Венеция. Наех една кола от Роверо, град на река По в държавицата Мантуа.

Кочияшът ми каза, че можел да кара по странични пътища до Роверо и да обясним, че идваме от Мантуа. Единствената пречка можело да се яви само в това, че няма да можем да представим на градската порта здравно свидетелство от Мантуа. Наредих му да каже, че го е загубил и всичко останало да предостави на мен. Малко пари го накараха да тръгне по волята ми.

На пропуска пред Роверо казах, че съм офицер от испанската армия и че отивам за Венеция, за да говоря по много важна работа с херцога на Модена, който тогава пребиваваше там. Не само че не питаха за здравното свидетелство, но ми оказаха дори военни почести и бяха извънредно учтиви с мен. Дадоха ми веднага свидетелство, че идвам от Роверо и с него преминах По при Остилия[1], откъдето се отправих към Леняго[2]. Там освободих кочияша, който беше също доволен от моята щедрост, както аз от успешното пътуване, взех пощенската кола и вечерта пристигнах във Венеция. Забелязах, че беше 2 април 1744, моят рожден ден, който десет пъти през живота ми е бил свързан с някаква особена случка.

На другия ден отидох на борсата, за да потърся превоз до Цариград. Но понеже не намерих никакъв кораб, който да отплава по-рано от три или четири месеца, наех каюта в един линеен[3] кораб, който щеше да отплава до един месец за Корфу. Това беше венециански кораб, командуван от капитан Цизано.

След като се подготвих по този начин да се подчиня на съдбата си, която според моето суеверно чувство ме зовеше в Цариград, аз се отправих към празния площад, за да поразгледам, а и мен да ме забележат. Предварително се наслаждавах на изненадата на моите познати, които няма да ме познаят като господин абата. Да не забравя да кажа на читателите си, че в Роверо бях украсил шапката си с една червена кокарда.

Считах се задължен да направя посещение и мислех, че първото с право се полага на абат Гримани. Щом ме видя, той извика от учудване, понеже смяташе, че още съм на дипломатическа служба при кардинала Акуавива, а виждаше пред себе си жрец на Марса. Когато влязох, той стана от масата. Между гостите забелязах един офицер в испанска униформа, но това не ме смути ни най-малко. Казах на абата Гримани, че само преминавам оттук и счетох за свой дълг да му направя посещение.

— Не очаквах да ви видя в такова облекло.

— Взех умното решение да махна облеклото, което не можа да ме направи достатъчно щастлив.

— Къде отивате?

— В Цариград и се надявам да намеря скоро превоз до Корфу, понеже съм снабден с бързи писма от кардинал Акуавива.

— Откъде идвате сега?

— От испанската армия, в която бях преди десет дни.

След тези думи чух един млад господин да извиква: „Това не е вярно!“

— Моят ранг — отговорих веднага — не ми позволява да бъда обвиняван в лъжа — поклоних се в кръг и излязох, без да обръщам внимание на поканите на гостите, които искаха да ме задържат.

Носех униформа и поради това трябваше, струва ми се, да имам и онази раздразнителна гордост, онова високомерие, което характеризира толкова военни. Не бях вече свещеник, не трябваше да търпя да ме изобличават в лъжи и особено когато това ставаше така публично.

Отидох у госпожица Манцони, която имах голямо желание да видя. Моят вид я възхити и тя не пропусна да ми напомни за нейното предсказание. Разказах й историята си, която я впечатли, но ми каза, че ако отида в Цариград, вероятно няма да я видя повече.

След това отидох у госпожа Орио, където намерих добрия господин Роза, Нанета и Мартина. Изненадата им беше извънредно голяма, бяха като вкаменени. Двете любезни сестри ми се сториха още по-красиви, но не намерих за удобно да им разкажа цялата история на деветмесечното си отсъствие, тъй като тя не би могла да поучи лелята, нито да хареса на племенничките. Затова се задоволих да измисля нещо друго и да ги забавлявам приятно в продължение на три часа. Добрата жена беше възхитена. Обясних й, че зависи само от нея да ме притежава през тези три или четири седмици, които трябва да прекарам във Венеция, като ми даде една стая и вечеря, но само при условие, че няма да бъда в тежест нито на нея, нито на нейните прелестни племеннички.

— Ще бъда щастлива — отговори ми тя, — ако мога да ви предложа една стая.

— Вие я имате, скъпа моя — й отговори нейният приятел Роза. — Аз се наемам в два часа да я приведа в ред.

Това беше стаята, която се намираше до тази на племенничките. Нанета поясни, че ще се пренесе със сестра си долу, но госпожа Орио й отговори, че това не било нужно, тъй като те биха могли да се заключват в стаята си.

— Няма нужда от това, синьора — поясних аз сериозно и скромно, — ако знаех, че бих ви причинил и най-малкото безпокойство, бих предпочел да остана в гостоприемницата.

— Не правете това. Простете на моите племеннички, те са малки гиздосии, които имат голямо мнение за себе си.

Когато по този начин всичко беше уредено, принудих госпожа Орио да приеме петнадесет цехина в предплата и я уверих, че съм богат и чрез тази сделка имам печалба, понеже в гостоприемницата бих платил много повече. Добавих, че на следния ден ще изпратя куфара си и ще се нанеса. По време на този разговор видях да се изписва радост в очите на моите малки женички, които спечелиха отново правото си върху сърцето ми — въпреки моята любов към Тереза, която виждах мислено постоянно, но това беше само преходна невярност, а не непостоянство. На следния ден отидох във военното министерство, но за всеки случай се погрижих да се явя там без кокарда, за да избегна евентуални неприятности. Намерих майор Плодоро, който от радост, че ме вижда във войнишка униформа, увисна на врата ми. Щом му казах, че трябва да отида в Цариград и че съм свободен въпреки униформата си, той ме увери настойчиво в преимуществото да замина за Турция заедно с баило[4], понеже последният трябвало да отпътува най-късно след два месеца. Посъветваха ме дори да направя опит да постъпя на служба във Венеция. Този съвет ми хареса и военният министър, с когото се бях запознал преди една година, сега си спомни за мен, повика ме и ми каза, че получил писма от Болоня по повод на нещо, което засягало честта ми, но аз не съм искал да го призная и ме попита дали съм подал оставка при напускането на испанската армия.

— Не можах да дам никаква оставка, понеже не съм служил никога.

— А как е възможно да дойдете във Венеция, без да прекарате карантина?

— Който идва от областта на Мантуа, не се подлага на карантина.

— Това е вярно, сега ви съветвам същото, което ви е предложил майорът — да постъпите на държавна служба.

Когато напуснах двореца на херцога, срещнах абат Гримани, който ми каза, че моето внезапно избухване у него не е направило добро впечатление.

— Даже и на испанския офицер?

— Не, той каза, ако сте били там, не бихте могли да постъпите другояче и за да засили своето твърдение, той ме накара да прочета една статия във вестник, според която вие сте убили своя капитан. Но това сигурно е измислица?

— Кой ви каза това?

— Значи е истина?

— Не твърдя, защото все пак би могло да бъде вярно, също както е вярно, че преди десет дни бях в испанската армия.

— Това не е възможно, тогава трябва да сте прекъснали кордона.

— Не съм прекъсвал нищо. Пресякох река По при Роверо по установения ред и така дойдох тук. Съжалявам, че не мога да идвам вече у Ваше Превъзходителство, ако личността, която ме обиди, че лъжа, не ми даде пълно удовлетворение. Когато носех облеклото на смирението, можех да претърпя такава обида, днес не мога да сторя това, понеже нося дрехата на честта.

— Не сте прав. Господинът, който ви противоречи, беше господин Валмарана, сегашен проведиторе[5] в здравната служба. Той твърди, че не бихте могли да дойдете тук, понеже преминаването не било свободно. Удовлетворение! Забравихте ли кой сте вие?

— Не, но зная кой съм и зная още нещо: ако преди заминаването си можех да мина за страхлив, то сега, след завръщането ми, който ме обиди, ще съжалява!

— Елате да обядвате у нас!

— Не, не искам онзи офицер да разбере!

— Той сам ще ви види, защото обядва всеки ден с мене.

— Добре, тогава ще дойда и ще го повикам за свидетел пред съда относно нашия спор.

Намерих се на масата, заедно с майор Пелодоро и няколко други офицери. Всички единодушно ме убеждаваха да постъпя на държавна служба и аз се реших на това.

— Познавам — каза ми майорът — един млад подпоручик, чието здраве не му позволява да отиде в Леванте и който иска да продаде мястото си. Ще ви струва сто цехина, но само това не е достатъчно, тъй като трябва да имате и съгласието на военния министър.

— Говорете с него — отговорих му аз, — стоте цехина са готови.

Вечерта отидох у госпожа Орио и намерих едно превъзходно подредено жилище. След вечеря лелята покани своите племеннички да ме заведат в стаята ми и както може да се отгатне, триото прекара една отлична нощ. През следващите нощи те си разделиха приятното задължение, като се сменяваха една с друга. За да избегнем всякаква изненада, в случай че на лелята й хрумнеше да ги посети, извадихме ловко една дъска от преградната стена, така че те да минават, без да отварят вратата. Но добрата леля, която ни смяташе за образец на добродетелта, не ни постави никога на изпитание.

Два или три дни по-късно господин Гримани уреди среща между мен и господин Валмарана. Той ми каза, че ако е знаел как би могло да се заобиколи здравният кордон, никога не би твърдял, че е невъзможно, дори ми благодари, задето съм му дал това сведение. Така работата беше уредена и до заминаването ми аз оказвах всекидневно чест на господин Гримани, вземайки участие в неговия отличен обед.

Към края на месеца постъпих в служба на републиката като портупей юнкер в полка Бала, който беше в Корфу. Моят предшественик, който напусна мястото си срещу сто цехина, беше подпоручик. Военният министър ми изложи задълженията, на които трябваше да се подчиня, ако искам да постъпя в армията, като ми обеща да ме повиши непременно към края на годината в подпоручик. Обясни ми, че ще ми разреши отпуск, за да отида в Цариград. Приех, тъй като исках непременно да служа.

Високопоставеният сенатор Пиетро Вендрамин ми издействува милостта да замина за Цариград с рицаря Вениеро, който отивате там като баило. Но тъй като Вениеро трябваше да стигне в Корфу един месец след мен, той ми обеща приятелски да ме вземе със себе си при минаването си оттам.

Няколко дни преди заминаването получих едно писмо, в което Тереза ми съобщаваше, че херцогът лично щял да я придружава. „Този херцог, пишеше тя, е стар. Но даже и да беше млад, можеш да бъдеш съвсем спокоен за мен. Ако ти трябват пари, то тегли за моя сметка, където и да бъдеш и знай, че ще заплатя менителниците ти, даже да трябва да продам цялото си състояние“.

С кораба, с който трябваше да ме отведат в Корфу, щеше да пътува и един благороден венецианец, който, придружен от голяма бляскава свита, отивал като съветник на о-в Занте. Капитанът на кораба ми обясни, че ако бъда принуден да се храня сам, ще получавам оскъдна храна, затова ме посъветва да се представя на този господин, който сигурно щял да ме покани да му направя честта да се храня с него. Той се казваше Антонио Долфино и му бяха дали прякора „Гиздавия“, понеже се държеше много благородно и се обличаше много гиздаво. Аз не трябваше да предприемам нищо, тъй като абатът Гримани сам ми предложи да се представя на обичащия разкоша съветник. Щом това стана, бях приет с подчертано достойнство, като бях поканен да заема място на неговата маса. Освен това трябваше да му направя удоволствие да се запозная и с неговата съпруга. Намерих я извънредно фина, но доста възрастна и напълно глуха жена. Не можеше да се очаква нищо от нея по време на разговор. Тя имаше една прелестна, твърде млада дъщеря, която щеше да постъпи в манастир. По-късно тя стана много известна и мисля, че живее и днес като вдовица на прокурора Ирон.

Не бях виждал човек по-красив и по-изискан от господин Долфино. Отличаваше се с особена духовитост и учтивост. Беше красноречив, благороден играч, който умееше да губи, обиран от дамите, на които искаше да се хареса и винаги неустрашим и равнодушен както в щастието, така и в нещастието.

Беше се осмелил да пътува без разрешение. Постъпил на служба в чужда държава и вследствие на това изпаднал в немилост пред правителството, тъй като един благороден венецианец не би могъл да извърши по-голямо престъпление. Това го бе заставило да прекара известно време в оловните стаи[6], едно запазено и за мен по-късно благоволение.

Любезният, щедър, но в никакъв случай и не богат човек, се бе видял принуден да измоли от висшия съвет една доходна служба, затова беше назначен за съветник на остров Занте. Отиваше обаче с една толкова голяма свита, че не можеше да има надежда да спечели големи богатства. От друга страна, този човек, такъв, какъвто го описах, не можеше да намери щастието си във Венеция, защото едно аристократично правителство можеше да разчита на спокойствие дотогава, докато съществува между аристократите равенство, а е невъзможно да се съди за физическото или морално равенство другояче, освен по вида. От това следва, че този, който не иска да бъде преследван, ако е по-добър или по-лош от другите, трябва да направи всичко възможно, да се преструва, че презира отличията. Ако иска някаква длъжност, то трябва да се прави, че не държи на нея, ако има хубава фигура, трябва да я занемари. Той трябва да се държи зле, да се облича още по-зле, да не притежава нищо търсено, да осмива всичко чуждо, да се покланя несръчно, да не си дава труд за никаква образцова учтивост, да цени малко изящните изкуства, да скрива добрия си вкус, да не държи готвач-чужденец, да носи лошо направена и малко нечиста перука. Понеже господин Долфино не притежаваше нито едно от тези важни качества, не можеше да разчита на никакво щастие в своята родина.

През деня преди заминаването си не излизах, като считах, че трябваше да посветя този ден на приятелството. Госпожа Орио проля, също както и очарователните й племеннички, обилни сълзи, а и аз не по-малко. През последната нощ, която прекарахме заедно, те ми изплакаха стотина пъти в най-сладките примирения, че няма да ме видят вече никога. Отгатнаха истината, но ако ме бяха видели отново, то тогава щяха да останат разочаровани.

На пети май се озовах на борда, добре облечен и снабден с украшения и пари. Нашият кораб превозваше двадесет и четири топа и двеста славонски войници. Отплавахме през нощта от Маламоко за Истрия и хвърлихме котва в пристанището на Орзера. Докато екипажът беше зает с това, аз слязох заедно с много други на сушата, за да се разхождам в мизерното гнездо, макар че преди 9 месеца бях прекарал там три дни. При това направих приятни сравнения между моето положение при първото ми посещение и сегашното. Каква разлика в положение и чувства! Бях убеден, че във величественото си облекло, което носех, никой не би ме познал като бедния абат, от когото без брат Стефано Бог знае какво би станало.

[1] Град в провинцията Мантуа. — Б.пр. ↑

[2] Град в провинцията Верона. — Б.пр. ↑

[3] Голям военен кораб. — Б.пр. ↑

[4] Венециански търговски консул в Цариград. — Б.пр. ↑

[5] Най-висш чиновник, нещо като министър. — Б.пр. ↑

[6] Прочут затвор в двореца на дожите във Венеция, разрушен през 1797 г. — Б.пр. ↑

Глава тринадесета

Смешна среща в Орзера. Пътуване до Корфу. Пребиваване в Цариград. Боневал. Връщането ми в Корфу. Госпожа Ф. Лъжливият принц. Бягството ми от Корфу. Моите лудории на остров Казаро. Отивам в затвора на Корфу. Моето бързо освобождаване и моите почести. Успехите ми при госпожа Ф.

Аз твърдя, че глупавият слуга е по-опасан от злобния. Преди всичко той е много по-голямо бреме. Срещу злобния човек може да бъде нащрек, но не и срещу глупавия. Една липса на достойнство може да се накаже, една глупост — никога, освен като глупавият или глупавата се изгони. А чрез смяната се постига обикновено от трън, та на глог.

Тази глава и двете следващи бяха завършени. Те съдържаха в подробности това, което сега, без съмнение, мога да напиша само в общи черти, понеже прислужницата беше използувала ръкописите за свои нужди. Като извинение тя спомена, че тези хартии били изписани, зацапани и пълни със зачеркнати места. Аз се разгневих, но нямах право, тъй като бедното момиче беше действувало според своето разбиране. Известно е, че гневът причинява първо загуба на способността за преценка, защото гняв и обмисляне не могат да се съгласуват. За щастие гневът у мен е винаги краткотраен, успокоен толкова бързо, колкото и разгневен. След като изгубих времето си да й се карам, което не й направи никакво особено впечатление, тя одобри всичките ми доводи с пълно мълчание. Трябваше да взема някакво решение и с ненапълно изчезнало лошо настроение се залових отново на работа[1].

Бях слязъл на суша в Орзера, докато товареха баласт на кораба ни, когато забелязах един мъж, симпатичен на вид, който ме наблюдаваше с голямо внимание. Знаех със сигурност, че той не е кредитор и мислех, че се интересува от моя красив вид. Не можех да се сърдя за това и исках да продължа пътя си, когато той ме заговори.

— Господин капитан, за първи път ли идвате в този град?

— Не, господине, за втори път.

— Не бяхте ли миналата година тук?

— Много вярно!

— Но тогава не носехте войнишка униформа?

— Вярно е. Но вашите въпроси започват да ми се струват много странни.

— Трябва да ми простите, господине, понеже любопитството ми се дължи на моята благодарност. Бие сте човекът, комуто аз съм задължен извънредно много и мисля, че провидението ви е довело отново тук, за да ме облагодетелствувате още повече.

— Та какво съм направил за вас и какво мога още да направя?

— Предлагам ви да закусим заедно. Жилището ми е наблизо. Притежавам превъзходно питие, елате да го опитате. С малко думи ще ви убедя, че вие сте мой истински благодетел и с право се надявам, че сте се върнал тук само за да подновите вашите благодеяния.

Не можех да считам този човек за смахнат, но не разбирах нищо от неговите изявления. Приех поканата. Качихме се в неговата стая, където той ме остави за момент сам, за да поръча закуската. Видях тук неговите хирургически инструменти и от това научих, че е хирург.

Щом се завърна, го попитах.

— Да, господин капитан, от двадесет години упражнявам тази професия в тукашния град, където живеех в немотия. Работа имах рядко — да направя кръвопускане, да сложа някоя вендуза, да превържа няколко драскотини и да наместя няколко изкълчени крайници. Което печелех, не ми стигаше да живея. Но мога да кажа, че от миналата година моето положение се промени, аз спечелих много пари, които вложих добре и за това си благосъстояние трябва да благодаря на вас господин капитан, само на вас. Бог да ви благослови.

— Как така?

— Вие познавате хазайката на дон Джеронимо и оставихте на заминаване нещо за нея. Тя обаче го предаде на един приятел, а той без зло намерение го подари на жена си. Разбира се, жена му не искаше да остане по-назад и го предаде на един любовник, който от своя страна беше така щедър, че за по-малко от един месец аз получих няколко десетки пациенти. Следващите месеци бяха не по-малко плодоносни. Така лекувах доста хора и ги карах, както е редно и законно, да ми плащат добре. И днес имам още няколко пациенти, но за по-малко от един месец няма да имам вече, тъй като болестта е потушена. Сега ще разберете радостта, която ме обхвана, когато ви видях. Мога ли да се надявам, че ще останете тук няколко дни, за да накарате извора на щастието ми да избликне отново.

Трябваше да се разсмея от неговия разказ, но го натъжих с обяснението си, че не съм болен. Той ме увери, че при завръщането ми не ще мога да твърдя същото, понеже страната, в която съм отивал, била пълна с лоша стока. Все пак никой не притежавал като него тайната да премахва злото. Той ме увери, че мога да разчитам на него. Благодарих му и се завърнах на борда. Разказах историята на господин Долфин, който се смя сърдечно. На следващия ден отплавахме, а на четвъртия ни сполетя такава буря, че за малко да ми струва живота. Това стана по следния начин:

Един славонски свещеник, изпълняващ длъжността свещеник на кораба, съвсем неук, нахален и суров човек, на когото при всеки повод се подигравах, беше станал, естествено, мой враг. Не съм предполагал, че душата на един божи служител може да бъде толкова злъчна! През време на най-силната буря той се настани на най-горната палуба и с молитвеник в ръка пъдеше от мен дяволите. Моряците смятаха, че са загубени, плачеха, бяха отчаяни, занемариха маневрите, тъй нужни, за да предпазят кораба от скалите, които се виждаха отдясно и отляво.

Осъзнавах опасността, на която се излагахме. Осъзнавах и лошото влияние на неговите заклинания върху екипажа, което, вместо да ги насърчи, ги обезкуражаваше и счетох за уместно да се намеся. Изкачих се по въжето на кораба, извиках моряците на работа и им казах, че няма никакви дяволи и че свещеникът, който им ги внушаваше, е глупав. Можех да говоря каквото си искам, можех да се изложа сам на най-голямата опасност и да им покажа, че само с енергична намеса можем да се надяваме на спасение, но не можех да попреча на свещеника да ме обяви за безбожник и да насъска по-голямата част от екипажа против мен. Ветровете предизвикваха непрестанно вълнение в продължение на два дни и подлецът успя да убеди моряците, които го слушаха внимателно, че бурята нямало да премине, докато аз се намирам на кораба. Воден от тази мисъл, един от тях издебна удобен момеят да изпълни внушенията на свещеника и когато стоях на края на горната палуба, ми нанесе такъв силен удар с едно въже, че аз паднах. Би било свършено с мен, ако дрехата ми не се беше закачила на върха на котвата и по такъв начин попречи на падането ми в морето. Тази котва беше в буквалния смисъл на думата „спасителна котва“. Дойдоха ми на помощ и аз бях спасен. Един подофицер ми показа моряка, който ми беше нанесъл убийствения удар. Взех подофицерската тояга и набих здраво дангалака, но моряците и разгневеният свещеник се притекоха при неговия вик и аз бих бил победен, ако войниците не бяха застанали на моя страна. Капитанът дойде заедно с господин Долфин. Те трябваше да изслушат свещеника и за да усмирят бандата, да й обещаят, че при първа възможност ще ме свалят на сушата. Но свещеникът, все още недоволен от това, поиска да му предам пергамента, който бях купил от някакъв грък в Маламоко в момента на качването си в кораба. Не си опомнях вече за това, но то беше вярно. Смеейки се, го предадох на фанатичния дякон, който нададе победен виж, поиска да му изнесат един мангал от кухнята и извърши над него аутодафе. Нещастният пергамент се обръщаше и извиваше в продължение на половин час, разпадаше се, а свещеникът представи това като едно чудно явление, което убеди всички моряци, че пергаментът е бил договор с дявола. Мнимата сила на този пергамент се състояла в това, че правела всички жени влюбени в мъжа, който го носел. Аз се надявам читателят да разбере, че не вярвах ни най-малко във вълшебни питиета, талисмани и амулети. Бях купил пергамента само за шега.

В цяла Италия, в Гърция и изобщо навсякъде, където масите са невежи, има гърци, евреи, астролози и екзорсисти[2], които продават на глупаците парцали и дреболии, които според тяхното вярване притежават чудотворни действия: късове от стар овен, за да станете ненараним, парцали, за да се осигурите против магьосниците, малки възглавнички, напълнени с билки, за да възпрете така наречените лоши духове и хиляди подобни глупости. Тези неща са без всякаква стойност във Франция, Германия, Англия и почти в целия свят, но в тези страни се вършат други измамничества в много по-значителен обем.

Бурята тъкмо спираше, когато невинният пергамент бе изгорен, моряците вярваха, че лошите духове са прогонени и не мислеха вече да се освободят от моята личност. След осем дни щастливо пътуване пристигнахме в Корфу. След като си наех едно добро жилище, занесох писмата от Негово Високопреосвещенство на главния проведиторе и на всички по-висши чиновници, на които бях препоръчан. После направих посещение на моя полковник и след като се запознах с офицерите на полка, помислих върху това, как най-добре бих могъл да се забавлявам до пристигането на рицаря Вениеро, който трябваше да ме вземе със себе си за Цариград. Той пристигна към средата на юли, но тъй като междувременно се бях отдал на играта басет[3] бях загубил всичките си пари, продал или заложил всичките си украшения.

Такава е съдбата на всеки, който е склонен към хазартни игри, ако не умее да задържа щастието, като играе на сигурна печалба, която не зависи от случая. Аз мисля, че един разумен и внимателен играч може да стори и двете, без при това да се изложи на укори или да бъде набеден мошеник.

Единственото глупаво утешение, което получих и което може би не беше лишено от подигравка, беше похвалата от съдържателя на банката, който ме наричаше винаги „благороден играч“, когато изгубвах някоя решаваща карта. Тъй че намерих се в едно безутешно положение и си отдъхнах едва когато чух топовните гърмежи, оповестяващи пристигането на баило. Последният се намираше на линейния кораб „Европа“, който носеше седемдесет и два топа. Корабът беше пътувал само осем дни от Венеция до Корфу. Едва бе хвърлена котва, когато той вдигна своето знаме на адмирал на морските военни сили на републиката, а проведиторът накара да спуснат неговото. Република Венеция няма в морето никакъв авторитет пред отоманската порта, който да стои над този на баило. Рицарят Вениеро имаше една блестяща и отбрана свита и венецианските благородници граф Анибале Гамбера и граф Карло Зенобио, както и маркиз д’Анкети от Бресчия го съпровождаха от любопитство до Цариград. Той прекара осем дни на Корфу и всички морски коменданти поред устройваха нему и на свитата му по един празник, така че големите вечери и баловете не преставаха. Щом се представих на Негово превъзходителство, той ми каза, че е говорил вече с главния проведитор, който ми разрешавал отпуск от шест месеца, за да го съпровождам като адютант. След като получих отпуската, поръчах да занесат малкия ми багаж на борда и корабът още на следния ден вдигна котва.

Плавахме с постоянен добър попътен вятър и след шест дни пристигнахме пред Чериго, където спуснахме котва, за да се снабдим с прясна вода. Любопитен да видя старата богиня на любовта, аз съпроводих моряците, отиващи на острова по служба, но бих сторил по-добре, ако бях останал на борда.

Щом стъпихме на сушата, при нас дойдоха двама души с подозрителен вид и лошо облечени. Помолиха ни за милостиня. Попитах ги какви са и единият, явно по-хитрият от двамата, ми отговори следното:

— Ние сме прокълнати да живеем и може би и да умрем на този остров, поради деспотизма на съвета на десетте, заедно с още около четиридесет нещастници като нас, всички родени поданици на републиката. Нашето мнимо престъпление се състои в навика ни да живеем с любовниците си и да не сме ревниви към такива приятели, които ги намират красиви и с нашето съгласие получават техните благоволения. Понеже не бяхме богати, ние не чувствувахме угризение на съвестта, напротив — извличахме полза от това. Но намериха нашето поведение за непозволено и ни изпратиха тук, където получаваме на ден по десет солди в дребни монети. Моето име е дон Антонио Покини, благородник съм от Падуа и моята майка произхожда от знатното семейство де Камо Сан Пиеро.

Дадохме им милостиня, после пребродихме острова и се завърнахме обратно на борда. За този Покини ще говоря петнадесет години по-късно.

Постоянните благоприятни ветрове ни доведоха за осем или десет дни при Дарданелите. Там ни прие турският пратеник, за да ни заведе в Цариград. Видът на града, от едно разстояние от около час, е удивителен и аз вярвам, че целият свят никъде не предлага една така възхитителна гледка. Този вълшебен изглед беше и причината за пропадането на римската империя и началото на гръцката държава. Когато Константин Велики пристигнал с кораб във Византия, той извикал заслепен от красотата и разположението на града: „Тук е седалището на владетеля на света!“ И за да направи своето предсказание истина, той напуснал Рим и преместил резиденцията си тук. Ако беше прочел предсказанието на Хораций или беше повярвал в него, той вероятно никога не би извършил тази лудост. Поетът беше писал, че римската империя ще започне да залязва тогава, когато един наследник на Аугуст премести седалището на същия на онова място, където той е роден. А Троя не е много отдалечена от Тракия.

Към средата на юли дойдохме във венецианския дворец в Пера. В момента в Цариград не се говореше за чумата, което се случва много рядко. Всички бяхме настанени много добре, но голямата горещина принуди баило да потърси прохлада в една вила, която се намираше в Буюкдере. Аз получих веднага заповедта да не излизам никога без знанието на баило и без да ме придружава един еничарин. Подчиних се под честна дума. По това време руснаците не бяха още обуздали безсрамието на турския народ. Сега, както се разправя, чужденците могат да отиват с пълна сигурност навсякъде, където поискат.

В деня след пристигането ми поисках да ме заведат при Осман паша от Карамания, което име граф де Боневал беше приел с преминаването си към исляма. След като предадох писмото му, бях заведен в една мебелирала по френски стая в приземието, където видях един дебел, облечен по френски, в напреднала възраст господин, който, при появяването ми стана, тръгна усмихнат към мен и ме попита какво би могъл да стори в Цариград за любимеца на един кардинал на римската църква, която вече не може да нарече своя майка. Разказах му съвсем подробно моята история, как в момент на отчаяние бях помолил кардинала за препоръчителни писма за Цариград.

— Значи — каза той, — без тези писма вие никога не бихте дошъл тук, където да не нуждаете от мен.

— Това е вярно, на аз съм много щастлив, че имам честта да се запозная с ваше превъзходителство — един човек, за когото цяла Европа говореше, за когото още се говори, и още дълго ще се говори.

След като разговаряхме върху преуспяването на един млад човек, в моето положение, който без всякакви грижи, без намерение и определена цел се отдава с едно безстрашно доверие на щастието, той ми каза, че писмото на кардинал Акуавива го задължавало да стори нещо за мен и затова искал да ме запознае с трима или четирима свои приятели — турци, запознанството с които си заслужавало труда. Покани ме всеки четвъртък да обядвам у него и ми обеща да ми изпрати един еничар, който да ме пази от безсрамието на тълпата и да ми покаже всички забележителности.

Писмото на кардинала ме препоръчваше като учен. Пашата стана и каза, че иска да ми покаже библиотеката си. Последвах го през градината и ние влязохме в една стая, изпълнена с оградени с решетки шкафове, зад решетките от стоманена тел се виждаха завеси и зад тези завеси се намираха, без съмнение, книги.

Той извади един ключ от джоба си и отвори, но вместо книги, видях наредени бутилки с най-добри вина и двамата се разсмяхме от все сърце.

— Това тук — ми каза пашата — е моята библиотека и моя харем, понеже, при напредналата ми възраст жените биха скъсили живота ми, докато доброто вино може само да го запази или най-малкото да го направи по-приятен.

— Предполагам, че Ваше превъзходителство е получил разрешение от мюфтията?

— Мамите се, турският папа далеч няма такава голяма власт, както християнският папа. Той в никакъв скучай не може да позволи нещо забранено от Корана. Все пак това не го спира някога да си навлече проклятие, ако това му прави удоволствие. Набожните турци съжаляват свободомислещите, но не ги преследват. В Турция няма никаква инквизиция. Който не уважава предписанията на религията, казват те, ще бъде достатъчно наказан на онзи свят, та няма нужда да му се приготвят страдания и на този свят. Единственото разрешение, което измолих и получих, макар че едва ли може да се нарече такова, беше относно обрязването, понеже на моята възраст то би могло да бъде опасно. Това е една церемония, която е всеобщо разпространена, но не и предписана.

През двата часа, които прекарах с него, той ме пита за мнозина познати нему венецианци и особено за Марко Антонио Диедо. Отговорих му, че все още го обичат и съжаляват само за неговото вероотстъпничество. Той ми отговори, че е турчин, както е бил християнин и не знае повече за Корана, отколкото е знаел за евангелието.

— Убеден съм — поясни той, — че ще умра спокоен, че в този момент ще бъда много по-щастлив, отколкото е бил принц Евгений[4]. Нося чалмата, както един войник трябва да носи униформата на своя повелител. Аз разбирах само от военния занаят и едва тогава се реших да стана генерал-лейтенант на великотурците, когато вече не знаех от какво да живея. Когато напуснах Венеция, бях изял всичко до трошица и ако еврейската нация ми беше поверила командването на петдесет хиляди мъже, бих обсадил и Йерусалим.

Боневал беше красив човек, но малко дебел. Беше получил удар от сабя в подкоремната област и поради това бе принуден да носи постоянно бандаж с една сребърна плочка. Беше заточен в Азия, но за късо време.

— Понеже — казваше той, — интригите в Турция не са така упорити както в Европа и особено във виенския двор.

Когато го напуснах, той ми призна, че от пристигането си в Турция още не е бил прекарвал така приятни часове, каквито, аз съм му доставил и че щял да благодари на баило за това.

Баило Дона, който добре го познаваше от Венеция, ме беше натоварил да му предам хиляди поздрави, а господин Вениеро съжаляваше много за това, че не можеше да се запознае с него.

Вторият ден след първото ми посещение беше четвъртък и пашата не пропусна, съгласно обещанието си, да ми изпрати един еничарин. Той дойде към единадесет часа, аз го последвах и този път намерих пашата облечен по турски. Гостите му скоро дойдоха и ние, осем на брой, седнахме на масата, всички във весело настроение. Обядът беше съвсем френски както по тържествеността си, така и по приготовлението на ястията. Неговият интендант и готвачът му бяха двама истински французи-отстъпници.

Той ми представи всички сътрапезници и ми назова имената им, но повод за разговор се яви едва към края на обяда. Разговорът бе воден изключително на италиански. Турците не казаха нито дума на техния език, дори и за да направят и най-малката забележка. Всеки гост имаше от дясната си страна една бутилка, съдържаща вероятно бяло вино или хидромел. Знам само, че аз, както и господин Боневал, който седеше от дясната ми страна, пиехме отлично бяло бургундско вино.

Аз трябваше да разказвам за Венеция и особено за Рим, и това доведе разговора върху религията, но не върху догмата. Ограничих се върху ученията и литургическите обреди. Един от гостите, когото наричаха ефенди, понеже някога бил министър на външните работи, каза, че имал в Рим един приятел в лицето на венецианския посланик, за когото изказа само похвали. Споделих, че имам от същия едно писмо до един мюсюлмански господин, когото той също нарича свой приятел. Намерих писмото и назовах името, отбелязано в адреса. Той пожела да прочете писмото и след като целуна подписа, стана, за да ме прегърне. Тази постъпка развълнува господин де Боневал и цялото общество. Ефенди, на име Исмаил, покани Осман паша да ме придружи у него на обяд в един определен от него ден.

Въпреки голямото внимание на благородния ефенди, мен ме интересуваше през цялото време на прекрасния обяд един красив човек, който изглеждаше на около шестдесет години и чието лице съчетаваше израза на мъдрост с най-съвършената благост. Две години по-късно аз открих чертите му в красивата глава на венецианския сенатор господин де Брагадино, за когото ще говоря, когато стигнем дотам. Той ме слушаше с най-голямо внимание, без да каже нито дума. В едно общество един човек, чието лице и държане заинтригуват, дразни силно любопитството на тези, които не го познават. Когато напуснахме столовата, попитах господин де Боневал кой е той. Последният ми отговори, че бил богат човек, философ с общопризната справедливост, чиято чистота на нравите била толкова голяма, колкото и уважението му към религията. Посъветва ме да поддържам връзки с него, ако той прояви интерес към мен.

Този съвет ме зарадва и след като направихме една разходка из алеите на неговата градина и се завърнахме отново в мебелирания по турски вкус салон, аз нарочно седнах близко до Юсуф Али. Това беше името на турчина, който ме беше заинтересувал. Той ми предложи най-приятелски своята лула. Аз я отказах вежливо и взех тази, която ми поднесе слугата на Боневал. В обществото на пушачи винаги съм пушил или съм се оттеглял, защото бях си въобразил, че гълтам дима на другите, а тази мисъл ме възмущаваше. Затова никога не можах да разбера как иначе толкова любезният красив пол в Германия може да диша задушаващия дим на пушачите.

Юсуф, зарадван да ме види до себе си, ми отправи веднага въпроси, подобни на тези, разисквани на масата. Особено се интересуваше за причините, които са ме накарали да се откажа от духовния сан, за да стана войник. За да задоволя любопитството му, без да се унизя, аз му разправих предпазливо най-важните случки из историята на моя живот, за да го убедя, че не съм избрал духовната кариера по вътрешно влечение. Той изглеждаше доволен от моя разказ и понеже беше говорил за призванието си като стоически философ, разбрах ясно, че беше фаталист. Съобразих да не нападна направо неговите възгледи. Моите възражения без съмнение му се харесаха, въпреки че той се чувствуваше достатъчно силен да ги опровергае.

След като се занимава цял час с това да ме катехизира и да изслушва моите принципи, той ми каза, че ме считал роден да познавам истината. Покани ме да прекарам един ден у него и ми определи дните през седмицата, когато мога да го намеря.

— Но преди да ме посетите — добави той, — поискайте съвет от Осман паша.

Отговорих му, че той е говорил вече с мен и ми е препоръчал да ходя при него, което много го поласка. След като му обещах да го посетя, ние се разделихме.

Съобщих всичко на господин Боневал, който се зарадва много и ми каза, че неговият еничар щял да бъде всеки ден във венецианския хотел, за да изпълнява заповедите ми.

Господата баили, на които разказах за моите запознанства, ме поздравиха, а рицарят Вениеро ме посъветва да не пренебрегвам подобни познанства в една страна, в която скуката за чужденците е по-опасна, отколкото чумата. На уречения ден аз се запътих рано при Юсуф, но той беше вече излязъл. Неговият градинар ми показа всички забележителности и аз прекарах приятно два часа в разглеждане на всички красоти на градината и особено на цветята. Този градинар беше неаполитанец, който принадлежеше на ефенди от тридесет години. По държането му предположих, че е възпитан и от добро семейство. Той обаче призна, че никога не се е учил да чете, бил моряк, когато го направили роб и се чувствувал при Юсуф така щастлив, че ако му се върне свободата, би погледнал на нея като на наказание. Аз се въздържах да го разпитвам за работите на господаря му, защото ако той би замълчал, то вероятно бих се засрамил от любопитството си.

Юсуф се завърна на кон и след обикновените поздрави ние се хранихме съвсем сами в една беседка, откъдето можехме да виждаме морето и да се наслаждаваме на приятен прохладен вятър. Този вятър, духащ всеки ден по същото време, е северозападният, наречен мистрал. Нахранихме се много добре, макар всички ястия да бяха приготвени по местен начин. Аз пих вода и медовина и уверих Юсуф, че предпочитам това питие пред виното, което по него време пиех много рядко.

— Вашата медовина — казах му аз, — е отлична и мюсюлманите, които нарушават закона, като пият вино, не заслужават състрадание, тъй като пият от него само защото е забранено.

— Има много вярващи — възрази той, — които считат, че могат да го пият като лекарство. Придворният лекар на великия господар въведе това лекарство на мода и чрез това си създаде положение, понеже спечели цялото благоволение на своя господар, който постоянно е болен, но без съмнение само затова, защото е постоянно пиян.

Казах му, че у нас пияниците са много редки и че пиянството се среща само сред най-нисшите класи на населението. Това много го изненада.

— Не разбирам — каза той, — как виното може да бъде разрешено от всички религии, освен от нашата, като то лишава човека от възможността да разсъждава.

— Всички религии — отговорих аз, — забраняват неговото неограничено употребяване. Престъпление може да има само при злоупотреба с пиенето.

Убедих го в това, като му посочих, че опиумът произвежда същото, да, дори още по-силно действие и че ислямът, следователно, би трябвало да забрани и неговата употреба.

— Аз — каза той, — откакто живея, не съм пил нито вино, нито опиум.

След ядене ни донесоха лулите, които напълнихме сами. Аз пушех с удоволствие, но плюех… Юсуф, който пушеше по турски обичай, което значи без да плюе, ми каза:

— Тютюнът, който пушите, е едно отлично растение и грешите, задето не поглъщате балсамовата част, която се смесва със слюнката.

— Удоволствието от лулата може да се получи само тогава, когато тютюнът е превъзходен.

— Това, без съмнение, е необходимо за удоволствието от пушенето. Но не смятам, че то е най-голямото, понеже е само чувствено. Истински радости са тези, които засягат душата.

— Не мога да си представя, драги Юсуф, никакви радости, които радват душата без посредничеството на чувствата.

— Изслушай ме! Когато пълниш лулата си, това доставя ли ти удоволствие?

— Да.

— На кое от своите чувства приписваш ти това, ако не на твоята душа? Не е ли вярно, че се чувствуваш задоволен едва когато я оставиш, след като си я изпушил? Не се ли радваш, като видиш, че е останала само пепелта?

— Това е вярно!

— Значи това са две наслади, в които чувствата сигурно не вземат никакво участие, но аз те моля да отгатнеш третата, най-съществената.

— Най-съществената? Това е приятната миризма.

— Съвсем не. Тя е удоволствието на носа — значи е чувствена.

— Не знаех.

— Слушай! Най-голямото удоволствие при пушенето се състои в наблюдаването на пушека. Ти не трябва никога да го виждаш да излиза от лулата, а само от ъглите на устата и то не много често. Че това удоволствие е най-голямото, произлиза от факта, че ти никога няма да видиш един слепец да пуши. Опитай се сам да пушиш нощно време в стаята си без лампа. Един миг след като си запалил лулата, ще я оставиш настрана.

— Това, което казваш, е много вярно. Все пак трябва да ми простиш, ако намирам, че повечето от радостите на чувствата ни имат предимство пред тези, които засягат само душата.

— Преди четиридесет години и аз мислех като теб. След четиридесет години, когато станеш мъдър, ще мислиш като мен. Радостите, окъпи ми сине, които засягат чувствата, смущават спокойствието на душата, а това трябва да ти докаже, че те не заслужават да бъдат наречени истински наслади.

— За мен обаче те са истински наслади.

— Признавам, но все пак, ако си направиш труда да ги прецениш съобразно насладата, ти вече не би ги считал за такива.

— Това е възможно, но защо трябва да правя нещо, което само би намалило радостите ми?

— Ще дойде възрастта, в която ще изпиташ удоволствие от това.

— Струва ми се, окъпи мой папа, че ти предпочиташ старостта пред младостта.

— Кажи смело: дълбоката старост.

— Изненадваш ме. Трябва ли да мисля, че ти си бил нещастен в младостта си?

— Нищо подобно. Бил съм винаги щастлив и здрав, никога жертва на страсти, но това, което видях у моите връстници, бе една добра школа. Тя ме научи да опозная човека и да открия пътя към щастието. Повтарям ти, най-големите радости са само тези, които не възбуждат страстите, а осигуряват спокойствие на душата.

— Тези сладострастия ти наричаш чисти?

— Да, например, върховна наслада е наблюдаването на една широка зелена ливада. Зеленият цвят, който нашият небесен пророк тъй високо е възхвалил, действува върху окото и в този момент аз чувствувам духа ми да плува в едно толкова блажено спокойствие, сякаш се приобщава с твореца на природата. Изпитвам такъв покой, когато седя на брега на една река и наблюдавам тихите и непрекъснато движещи се вълни. Те ми разкриват картината на моя живот и постигам онова душевно равновесие, което желая.

Така разсъждаваше този турчин по време на разговора ни. Той имал две жени, които му родили двама сина и една дъщеря. Най-старият син, получил полагащата му се част от имуществото на баща му и се заселил в Солун, където се захванал с голяма търговия, бил богат. Вторият бил в сарая в служба на великия господар и неговото наследство се намирало в ръцете на един настойник. Петнадесетгодишната му дъщеря Зелми щяла да наследи останалото имущество. Той й дал образование, което би трябвало да задоволи мъжа, определен й от небето за съпруг. Скоро ще стане дума за тази дъщеря. Майките на тези три деца били умрели. От пет години насам той си взел трета съпруга, родом от Хиос — млада, със съвършена красота. Каза ми обаче, че не можел да се надява нито на син, нито на дъщеря, тъй като бил много остарял. Впрочем той бе само на шестдесет години. Преди да си тръгна, трябваше да му обещая, че ще прекарвам най-малко по един ден седмично при него.

След като подобно на първия път бяхме обядвали сами, разговорът се пренесе върху изкуствата и аз изказах мнението си върху едно предписание на Корана, което лишава мюсюлманите от невинното удоволствие да съзерцават произведенията на живописта и скулптурата. Той ми обясни, че Мохамед, като мъдър законодател, трябвало да отстрани всички картини от погледите на мюсюлманите.

— Помисли си, сине мой, че всички народи, които пророкът запозна с Бога, бяха идолопоклонници. Хората са слаби и лесно биха изпаднали отново в предишните заблуждения.

— Аз мисля, скъпи ми папа, че никой народ никога не е обожавал самия образ, а само божеството, на което му напомня този образ.

— Така е, но понеже Бог не може да бъде материя, трябва да държим далеч от обикновените хора мисълта, че той би могъл да бъде такъв. Вие, християните, сте единствените, които вярвате, че можете да видите Бога!

— Ние сме сигурни в това, но имай предвид, че само вярата ни дава тази увереност.

— Зная, но поради това вие не сте по-малко идолопоклонници, защото това, което виждате, е само материя.

— Да ме пази Бог! Напротив — вярата го усилва.

— Това е една заблуда, от която ние, слава Богу, не се нуждаем и няма философ на света, който би могъл да ми докаже необходимостта от нея.

— Но, скъпи ми папа, това не спада към философията, а към теологията, която стои високо над нея.

— Ти говориш също като нашите теолози, които се отличават от вашите само по това, че употребяват знанията си, за да направят по-ясни истините, с които трябва да се запознаем, докато вашите са си поставили за задача да ги замъгляват.

— Помислете, скъпи ми Юсуф, че става въпрос за една тайнственост.

— Съществуванието на Бога е нещо велико и хората не трябва да се осмеляват да прибавят каквото и да било към него. Бог може да бъде само единен. Богът трябва да е един и същ за всички хора и за всички времена. Признай, че не може да се прибави нищо към единството на Бога. Това е един образ на простотата. Вие казвате, че бил същевременно един и трима. Струва ми се, че това е противоречиво, смешно и безбожно обяснение.

— То е една тайнственост.

— За Бога ли говориш, или за определението му? Аз говоря за определението му, което не бива да бъде тайнственост. Здравият разум, сине мой, трябва да счита подобно уверение, което почива на една нелепост за безсрамно. Докажи ми, че троицата не е никакъв състав или че не може да бъде такъв, и аз ще стана християнин!

— Моята религия ми повелява да вярвам, без да размишлявам и аз треперя при мисълта, че бих могъл да бъда докаран дотам, че да се откажа от религията на моя баща. Най-напред би трябвало да съм убеден, че той е живял в заблуждение. Кажи ми, дали аз, почитайки паметта му, мога да стана негов съдия?

Това противоречие трогна доблестния Юсуф, но след кратко мълчание той ми каза:

— С тези възгледи, сине мой, може да бъдеш достоен за Бога и следователно трябва да бъдеш негов избраник. Ако си в заблуждение, то само Бог може да те извади от него, защото аз не познавам нито един справедлив човек, който би бил в състояние да обори чувствата ти.

След това приказвахме за хиляди други приятни неща и надвечер се разделихме с уверения за откровено приятелство и преданост.

Когато се завърнах, изпълнен с мисли относно нашия разговор, съзнах, че всичко, което Юсуф ми беше казал за същността на Бога, би могло да бъде вярно. Въпреки това считах невъзможно заради една заблуда в християнската религия да бъда убеден да приема турската, която наистина можеше да има правилна представа за Бога, но която предизвикваше у мен желанието да се смея, защото дължеше съществуванието си само на най-разюздания от всички измамници. Впрочем предполагах, че и Юсуф нямаше намерението да направи от мен един прозелит[5].

Когато се хранех за трети път у него, разговорът още веднъж се насочи към религията.

— Уверен ли си, скъпи ми папа, че само в твоята религия може да се получи спасение?

— Не, скъпи ми сине, не притежавам тази увереност и никой човек не би могъл да я притежава, но аз съм убеден, че християнската религия е лъжлива, понеже не може да бъде всеобща!

— Защо не?

— Защото, върху три четвърти от земята няма нито хляб, нито вино. Забележи, че Коранът може да бъде следван навсякъде.

Не знаех какво да му отговоря, а мислех, че не трябва да извъртам.

— Ако Бог не е материя — казах му аз, — значи трябва да е дух?

— Ние знаем какво той не е, но не знаем какво е. Бог е нематериален, това е всичко, което ние знаем и никога няма да узнаем повече.

Това ми напомни за Платон, който беше казал точно същото, а Юсуф положително не беше чел Платон.

Същия, ден той ми каза, че съществуванието на Бога може да бъде полезно само за тези, които не се съмнява в него и че следователно най-нещастните смъртни са безбожници. „Бог създаде човека по свое подобие, за да бъде единственото между всички същества, които той е създал, за да го почита“. Без човека Бог не би имал свидетел за собствената си слава и следователно човекът трябва да разбере, че неговият пръв дълг се състои в това, да го слави, като постъпва справедливо и се доверява на неговото провидение.

— Забележи, че Бог никога не напуска човека, който в нещастието си се хвърля пред него коленопреклонно и моли помощта му. А често оставя да пропадне нещастния, който счита молитвата за безполезна.

— Има обаче и щастливи безбожници.

— Това е вярно, но въпреки спокойствието на душата им, те са за окайване, понеже не се надяват на нищо след този живот и следователно не превъзхождат животното. Ако са философи, би трябвало да се измъчват и от неизвестността. А ако не вярват в нищо, те нямат никаква подкрепа в нещастието. Най-сетне Бог тъй е създал човека, че да може да бъде щастлив само когато не се съмнява в своето божествено съществувание.

— Все пак бих искал да зная защо безбожието никога не е съществувало другояче, освен като идея на един мъдрец, а няма никакво доказателство, че е съществувало някога като идеология на един цял народ.

— Това произлиза оттам, че бедният чувствува много по-силно нуждите си, отколкото богатия. Между нас има множество безбожници, които се подиграват с вярващите заради това, че влагат цялото си доверие в поклонението до Мека. Нещастните! Те би трябвало да почитат паметниците, които събуждат набожността във вярващите души, да ги приближат до тяхната религия и да ги насърчат да изтърпят нещастието. Без тези утешения народът би се отдал при всеки повод на прекомерно отчаяние.

Възхитен от вниманието, с което го слушах, Юсуф се отдаде на склонността си да ме поучава, а аз от своя страна се чувствувах привлечен от силата, която добродетелта упражнява върху всички сърца, така че прекарвах без специална покана времето си при него и приятелството с Юсуф се превърна в най-нежна привързаност.

Една сутрин заповядах на моя еничар да ме съпроводя до Исмаил ефенди, за да закусвам у тях, както бях обещал. Той ме покани за разходка в малка градина, а оттам влязохме в една вила, където той изрази по-особени желания към мен, не по моя вкус, поради което бях принуден да го отблъсна, като станах твърде бързо. Сега турчинът обясни, че искал само да постави моята природа на изпитание и да се пошегува. Малко след това аз си тръгнах с намерение да не се върна никога. Впрочем бях принуден да го видя отново и по-късно ще разкажа защо. Щом видях граф де Боневал, аз му разказах тази историйка и той ми обясни, че според турските обичаи Исмаил искал да ми даде доказателство за своето приятелство, но съм могъл да бъда уверен, че нямало защо да се страхувам от повторен опит от негова страна. Освен това Исмаил бил един напълно почтен човек и разполагал с най-хубавите робини в Турция.

Пет или шест седмици по-късно Юсуф ме попита дали съм женен. Когато му отговорих отрицателно, разговорът се пренесе върху различни обекти на морала и най-сетне се опря върху девствеността, която, според неговия възглед, би могла да бъде считана за добродетел само от гледна точка на въздържанието.

— Бих искал да зная — каза той, — какво представлява девствеността на вашите малтийски рицари. Те дават обет за девственост, но поради това не се отказват от жените, а само от брака. Тяхната девственост и следователно девствеността изобщо може да бъде накърнена само от брака, а все пак бракът е едно от вашите тайнства. Тези господа обещават да не извършват плътския акт само в единствения разрешен от бога случай. В същото време си запазват правото да си присвояват по непозволен начин тази свобода толкова често, колкото им се иска. И тази неморална свобода им е разрешена до такава степен, че те могат да признаят един син, когото биха могли да добият само като извършат двойно престъпление. Особено възмутително е, че те възприемат тези деца на престъплението, които без съмнение са невинни, като нещо естествено. Най-сетне, сине мой, обета за девственост е толкова противоречив на божествения морал и на човешката природа, че се превръща в престъпление.

Той повтори въпроса си дали съм женен и когато отново му отговорих отрицателно, добавяйки, че вярвам никога да не бъда принуден да сключа брачен съюз, Юсуф ме прекъсна с думите:

— Как? Значи трябва да мисля, че ти не си напълно мъж?

— Аз съм мъж и съм християнин. Ще ти кажа дори, че обожавам красивия пол и съвсем нямам желание да се откажа от най-сладките радости.

— Според твоята религия ти ще бъдеш проклет.

— Съвсем не, защото, когато признаем греховете си, нашите свещеници трябва да ни ги опростят.

— Все пак признай, че не би извършил престъпление, ако не знаеш, че свещеникът ще те опрости, като му се изповядаш.

— Ако не беше така, опрощаването би станало безсмислено.

— Онанирането у вас счита ли се за грях?

— Много по-голям, от колко извънбрачното плътско удовлетворение.

— Това винаги ме е учудвало, понеже всеки законодател, издаващ закон, чието изпълнение е невъзможно, е глупак. Един нормален мъж, който няма жена, е принуден да прибегне непременно до онанизъм; и ако от страх да не опетни душата си се въздържи от него, би заболял от смъртоносна болест.

— У нас вярват тъкмо в обратното. Убедени са, че с подобна постъпка младите хора покваряват своя темперамент и скъсяват живота си. В някои възпитателни заведения ги наблюдават и доколкото е възможно ги възпрепятствуват да се отдават на този порок.

— Те са наивни глупци и хората, които им плащат за това, са още по-глупави, защото забраната само ще увеличи стремежа да се наруши един толкова тираничен, колкото и противоестествен закон.

— Все пак струва ми се, че всяко прекалено нещо е вредно за здравето, тъй като изтощава нервите и организма.

— Сигурно, но чрез забраната то се предизвиква. Щом у вас момичетата в това отношение не се възпрепятствуват, аз не виждам причината да се отнасят другояче с момчетата.

— Момичетата далеч не са изложени на същата опасност, тъй като това, което те губят, не е от същия извор, от който изтича семето на мъжа.

— Това ми е известно, но ние имаме лекари, които твърдят, че бледостта на момичетата се дължи само на злоупотребата с това удоволствие.

След като Юсуф беше водил този и други разговори с мен, при които явно ме намираше за много разумен, дори и да оспорвах възгледите му, той ми направи следното предложение, което ме учуди извънредно много.

— Аз имам — каза ми той — двама сина и една дъщеря. Не мисля повече за синовете, понеже те са получили вече полагащата им се част от имуществото ми. Дъщеря ми ще получи след моята смърт останалото ми богатство. Освен това аз съм в състояние да облагодетелствувам мъжа, който би се оженил за нея, докато съм още жив. Преди пет години взех една млада жена, но тя не ми даде наследници и аз съм убеден, че няма да имам повече такива. Моята дъщеря Зелми е на петнадесет години. Тя е красива, има черни, блестящи очи, като майка си, най-хубавите черни коси, гърди като алабастър, добре развита и с благ характер. Дал съм й възпитание, с което достойно би спечелила сърцето и на нашия повелител. Говори свободно гръцки и италиански, пее възхитително и си акомпанира при това на арфа, рисува, плете и винаги е прелестно весела. Никой мъж на света не може да се похвали, че е видял някога лицето й и тя самата познава само моята воля. Дъщеря ми е едно съкровище и аз ти я предлагам. Ако поискаш, можеш да живееш една година в Одрин при един от моите роднини, където би могъл да научиш нашия език и нашите нрави. След изтичането на годината ще се върнеш и щом приемеш исляма, дъщеря ми ще стане твоя жена. Ще намериш една наредена къща, роби, чийто господар ще бъдеш и един приход, от който ще живееш в охолност. Това е всичко. Не е необходимо да ми отговаряш нито днес, нито утре, нито в определен ден. Ще ми отговориш, когато се почувствуваш вътрешно убеден, и то ако отговорът ти е положителен. Ако не си съгласен, няма нужда да говорим повече. Без да прибързваш, без да се бавиш, без да се безпокоиш; ти ще изпълниш само волята Божия, като последваш неотменимото решение на съдбата си.

След тези думи Юсуф ме притисна до сърцето си и за да не ми даде време да отговоря, ме остави. Когато се прибрах баилите ме завариха замислен и ме попитаха за причината, но аз не удовлетворих любопитството им. Думите на Юсуф бяха не само много верни, но и работата беше толкова важна, че не биваше да я съобщавам никому. Дори не биваше и да мисля за нея, докато духът ми не е достатъчно спокоен, за да бъда напълно сигурен, че нищо няма да повлияе върху решението ми.

Прекарах четири дни, без да видя Юсуф. И когато на петия отидох при него, разговаряхме весело, без да споменем нито дума за предложението му. Преживяхме така четиринадесет дни, без да говорим за това, но един ден той ме попита дали не съм споделил неговото предложение с някой мъдър човек, за да се посъветвам. Побързах да го уверя в противното, като му казах, че по една толкова деликатна работа не бих могъл да следвам съвета на когото и да било.

— Аз се предоставих на Бога, скъпи ми Юсуф, и тъй като имам пълна вяра в него, убеден съм, че ще избера правилното решение.

При тези думи добродушният Юсуф, просълзен, постави лявата си ръка на главата ми и двата първи пръста на дясната ръка върху челото ми с думите:

— Продължавай така, сине мой, и бъди уверен, няма да се излъжеш.

— Но не би ли могла Зелми да не ме одобри?

— Бъди спокоен. Моята дъщеря те обича. Тя те е видяла.

— Но тя не знае, че мислиш да ме направиш съпруг?

— Тя знае желанието ми да станеш правоверен, да свържеш съдбата си с нейната.

— Радвам се, че не ме оставяш да я видя, понеже би могла да ме заслепи и тогава страстта би наклонила везните.

Дори мисълта да видя Зелми ме караше да треперя. Чувствувах, че ако приема такава мисъл, бих станал мюсюлманин, за да я притежавам и без съмнение бих съжалявал за това, защото мохамеданската религия не ми допадаше. Що се отнася до богатството, можех да го намеря и в Европа, без да сложа върху челото си срамното петно на вероотстъпничеството. Струваше ми се и сега още ми се струва, че решението да приема чалмата можеше да допадне само на един отчаян християнин, а такъв за щастие не бях. Особено ме възмущаваше мисълта, да живея една година в Одрин, за да уча един варварски език, към който изпитвах само отвращение. Та как можех на моята възраст да се откажа от ласкателното за моето самочувствие преимущество да бъда считан за сладкодумен? А тази слава аз имах навсякъде, където бях познат. Освен това понякога мислех, че Зелми, това осмо чудо в очите на нейния баща, можеше да не се окаже същото и в моите очи, а това би било достатъчно, за да бъда нещастен. Същевременно уважението и благодарността никога не биха ми позволили да огорча добрия старец, като не окажа на дъщеря му всичкото внимание на един добър съпруг. Тези бяха мислите, които ме занимаваха, и понеже Юсуф не можеше да ги отгатне, нямаше нужда да му ги поверявам.

Няколко дни след това намерих моя Исмаил ефенди на обяд у Осман паша. Той ми засвидетелствува приятелството си и ме укори, задето не съм закусвал толкова отдавна с него. По време на обяда ми бе представена една прелестна пантомима, изпълнена от неаполитански роби. Господин де Боневал заговори за венецианския танц и те изявиха желание да го видят. Обясних, че ми е невъзможно да го демонстрирам, ако нямам поне една танцьорка от моята страна и един цигулар, който познава мелодията. След това изсвирих мелодията на танца. Но дори и да би се намерила танцьорка, аз не бих могъл да свиря и да танцувам едновременно.

Исмаил стана и поговори тихо с един от своите евнуси, който се завърна след няколко минути и му каза нещо на ухото. Ефенди съобщи, че танцьорката била намерена. Отговорих му, че и цигуларят би се намерил скоро, ако изпрати едно писъмце до венецианския посланически дворец. В резултат баило Дона ми изпрати един от своите хора — отличен цигулар. Щом музикантът беше готов, влезе една красива жена с лице, покрито с копринена маска. Появата на тази хубавица изненада и възхити присъствуващите, тъй като едва ли е възможно да си представи човек нещо по-завладяващо. Най-голямо възхищение предизвикаха нейните форми, сладострастната мекота на очертанията и нейния накит. Нимфата зае своето положение, аз сторих като нея и ние танцувахме шест форлана един след друг.

Бях много сгорещен и съвсем задъхан, тъй като няма по-буен и задъхан танц от форлана. Жената обаче стоеше предизвикателно, без да покаже и ни най-малък признак на умора. При рондото на балета, най-мъчителната част, тя изглеждаше като да се носи из въздуха. Бях извън себе си от учудване, понеже не бях виждал във Венеция да се танцува така добре. След няколко минути почивка пристъпих към нея, малко засрамен от умората си и й предложих „още шест, но не повече, ако не искате да ме видите да умирам“. Едно стискане на ръка, което никой не видя, замени думите и ме накара да отгатна всичко. Щом се свършиха вторите шест форлани, един евнух отвори вратата и моята красива партньорка изчезна.

Исмаил се измори да ми изказва благодарности, каквито би трябвало аз да му изкажа, понеже това беше единственото истинско удоволствие, което изпитах в Цариград. Попитах го дали дамата е венецианка, но той ми отговори само с една многозначителна усмивка. Надвечер ние се разделихме.

— Добродушният човек — каза ми господин де Боневал след завръщането ни, — днес се увлече от своята слабост към разкоша и съм убеден, че вече съжалява, задето е накарал красивата си робиня да танцува с вас! Според предразсъдъка на страната това вреди на доброто му име, защото вие положително сте очаровал бедното момиче. Съветвам ви да внимавате, защото тя ще се опита да завърже с вас любовни връзки. Бъдете предпазлив — подобни интриги са винаги опасни.

Обещах му да не правя погрешна стъпка, но не удържах на думата си, защото три или четири дни по-късно една стара робиня ме срещна на улицата и ми предложи срещу един пиастър извезана със злато кесия за тютюн и когато я пъхна в ръцете ми, почувствувах, че в кесията има писмо.

Дадох й един пиастър, тя си отиде и аз продължих пътя си към къщата на Юсуф. Понеже не го намерих, отидох да се разходя в градината му, за да мога да прочета писмото на спокойствие. То беше запечатано и без адрес. Би могло робинята да се е заблудила. Това удвои любопитството ми. Строших печата и прочетох следните редове, написани на италиански език:

Ако сте любопитен да видите жената, която танцува с вас форланите, разходете се надвечер в градината от другата страна на езерото и се запознайте със старата слугиня на градинаря, като я помолите за лимонада. Няма да се изложите на опасност, дори Исмаил да ви види. Тя е венецианка. Не бива да говорите никому за тази покана.

— Не съм толкова глупав, моя красива съотечественице! — извиках аз, като че ли тя присъствуваше и поставих писмото й в джоба си. Тогава иззад един храсталак излезе една симпатична възрастна жена, назова името ми и ме попита какво съм искал и как съм я забелязал. Смеейки се, отговорих й, че съм говорил на вятъра, понеже не съм предполагал, че някой ме слуша. Сега тя обясни направо, че била римлянка, възпитавала Зелми и я научила да пее и да свири на арфа. След това започна да възхвалява красотите и превъзходните качества на своята ученичка и каза, че ако я видя, сигурно ще се влюбя в нея.

— Тя ни гледа в този момент — добави тя — зад онази зелена решетка на прозореца и ние ви обичаме, откакто Юсуф ни каза, че бихте могъл да станете съпруг на Зелми.

— Мога ли да кажа на Юсуф за нашия разговор?

— Не.

Това „не“ ми даде да разбера, че ако я бях увещавал още малко, тя би се решила да ми покаже прелестната си ученичка, а може би ме беше потърсила с тази надежда. Но мисълта да направя една стъпка, която нямаше да хареса на моя скъп гостоприемен приятел, ме въздържа. Освен това повече от сигурно, аз се страхувах от влизането в един капан, където само видът на чалмата би могъл да ме накара да треперя.

Юсуф дойде при нас и далеч от мисълта да се сърди, задето ме намери насаме с жената, ме поздрави за удоволствието, което би трябвало да изпитам, като разговарям с една римлянка. След това ме поздрави също и за удоволствието, което съм имал от танцуването с една от красавиците на харема на Исмаил!

— Толкова голяма рядкост ли е това?

— Много голяма, понеже у нас съществува предразсъдъкът, че красавиците от харема не бива да се излагат пред чужди очи, но всеки може да прави в къщата си каквото иска. Впрочем, Исмаил е един честен и умен човек.

— Познавате ли дамата, с която танцувах?

— О, не. Пък и тя беше маскирана.

Прекарахме весело деня и когато се разделихме, наредих да ме заведат при Исмаил. Тъй като ме познаха, пуснаха ме да вляза и аз се отправих към мястото, отбелязано в бележката. Когато евнухът ме видя, дойде към мен и ми каза, че господарят му е излязъл, но ще се зарадва да узнае, че съм се разхождал у тях. Обясних му, че искам да изпия чаша лимонада и той ме заведе към кьошка, където познах старата пратеничка. Евнухът нареди да ми се даде едно великолепно питие и ме възпря да го платя. Скоро след това му благодарих за любезността, натоварих го да предаде моите поздрави на Исмаил и си тръпнах, доволен от разходката и с надежда друг път да бъда по-щастлив.

На следната сутрин получих от Исмаил бележка, в която ме молеше да отида с него на риболов, като ми обясняваше, че ще ловим до късно през нощта на лунна светлина. Надявах се на това, което желаех и отидох дори дотам да допусна, че Исмаил иска да ме запознае с красивата ми съотечественица. Увереността, че той ще присъствува, не можеше да ме отклони. Помолих рицаря Вениеро за позволение да прекарам навън една нощ, което той ми даде с голяма мъка, понеже се страхуваше от евентуално любовно приключение и неговите последици. Успокоих го, доколкото можах, но въпреки това не му съобщих всичко.

Отидох точно навреме и Исмаил ме прие с най-сърдечни доказателства за приятелство. Но когато се качих в лодката, намерих се, за голяма моя изненада, сам с него. Уловихме няколко риби, които накарахме да опържат в масло и ги изядохме. Насаме с Исмаил и знаещ неговите противоестествени наклонности, аз не се чувствувах особено приятно. Но настъпи изненадващ обрат.

— Да вървим съвсем тихо — каза ми той, — чувам шум, който ме кара да предчувствувам нещо забавно.

Той освободи хората си, хвана ме за ръка и ми каза:

— Да отидем в един кабинет, от който за щастие имам ключ, но не трябва да вдигаме никакъв шум. Кабинетът има прозорец към езерото, където, струва ми се, две или три от моите млади момичета се къпят в този момент. Ние ще ги гледаме и ще се радваме на една много красива сцена, понеже те няма да знаят, че са наблюдавани. Те знаят, че това място не е достъпно за никого, освен за мен.

Влязохме и видяхме на лунна светлина три нимфи, които ту плуващи, ту стоящи прави или седящи върху мраморните стъпала се излагаха на погледите ни от всички страни, във всички положения на прелестта и сладострастието. Аз трябва, драги читателю, да си спестя всички подробности в описването на картината, но ако природата ти е дала горещо сърце, ти ще отгатнеш безпорядъка, който тази изключителна и възхитителна сцена предизвика в моето бедно тяло.

Няколко дни след тази очарователна разходка в лунна нощ, с риболов и къпещи се, бях отишъл още рано при Юсуф и понеже един слаб дъжд ми попречи да се разхождам в градината, влязох в залата, където обядвахме. Щом се появих, едно прелестно женско същество се изправи и покри лицето си с гъст воал, който стигаше чак до пода. Извиних се и се престорих, че искам да изляза, но тя ме спря и ми каза със сладък глас, че Юсуф го няма и е поръчал да ме забавлява. Покани ме да седна и посочи една скъпа възглавница, докато самата тя, кръстосвайки крака, седна върху друга, срещу мен. Предположих, че това е Зелми, че Юсуф най-сетне се е решил да ми я покаже. Постъпката ме изненада.

— Убедена съм — каза красивата забулена, — че не знаеш коя съм?

— Наистина, не мога да отгатна.

— От пет години съм съпруга на твоя приятел и съм родена в Хиос. Бях на тринадесет години, когато станах негова жена.

Бях силно изненадан, задето моят философ — мюсюлманин дотолкова се е освободил от всякакви предразсъдъци, че ми позволява да разговарям с жена му. Все пак чувствувах се спокоен и вярвах, че можех да продължа авантюрата. Но затова трябваше да видя лицето й, защото едно облечено красиво тяло, чиято глава не се вижда, може да предизвика само желания, чието удовлетворение е лесно. Виждах една прелестна фигура, но не и душа, понеже един гъст воал я прикриваше от жадните ми погледи. Чувствувах нуждата да прочета в очите й, че във всичко, което си въобразявах, имаше живот. Ориенталската носия е като красива политура върху порцеланова ваза, за да предпази от докосване боите на цветята и фигурите, без да отнеме нещо от удоволствието за очите. Жената на Юсуф не беше облечена като султанка, тя носеше хиоски костюм, който не ми пречеше да видя нито съвършенството на нейния крак, нито закръглеността на прасците й и сладострастната изпъкналост на бедрата й. Над всичко това виждах две полукълба, които Апел би могъл да вземе като модел за неговата хубава Венера, а тяхното живо и неравномерно движение ми показваше, де тези очарователни хълмчета са одушевени. Малкото разстояние между тях, което аз поглъщах с очи, ми се струваше като един извор на нектар, към който, за да утоля жаждата си, горещите ми устни се стремяха с по-голям копнеж, отколкото към божественото питие.

Възхитен и извън себе си, аз протегнах с почти неволно движение ръката си и смелите ми пръсти искаха вече да повдигнат воала, когато тя ми попречи, като се изправи на красивите си крака и с повелителен глас и държане укори дързостта ми.

— Заслужаваш ли — каза ми тя — приятелството на Юсуф, щом нарушаваш гостоприемството, като обиждаш жена му?

— Трябва да ми простите, синьора, тъй като нямам намерение да ви обидя. Според нашите обичаи и най-незначителният човек може да погледне кралицата в лицето.

— Да, но не и да отдръпне воала й, когато тя е забулена. Юсуф ще отмъсти за мен.

Тази заплаха и тонът, с който беше изречена, ме изпълни със страх. Аз се хвърлих пред краката й и съумях най-после да я успокоя.

— Седни! — каза тя, и сама седна, като кръстоса краката си с такава голяма небрежност, че видях прелести, които биха ми завъртели съвсем главата, ако бих ги гледал само още един миг. Видях, че се бях държал несръчно и съжалявах за това, макар и късно.

— Възбуден ли си? — запита ме тя.

— Как да не бъда — отговорих, — когато ти ме изгаряш с най-ужасния огън?

— Съпругът ми идва — извика тя.

Станахме. Юсуф ме прегърна, поздравих го, плетящата робиня излезе. Той ми благодари, задето съм правил компания на жена му и й предложи ръката си, за да я заведе в нейната стая. При вратата тя повдигна воала си, за да мога неволно да видя красивият й профил, прегърна съпруга си и ме остави. Щом се върна, Юсуф ми обясни, смеейки се, че неговата жена пожелала да се храни заедно с нас.

— Аз мислех — забелязах му, — че това е Зелми.

— Това би било прекалено много против нашите добри нрави. Не познавам нито един порядъчен човек, който би бил достатъчно смел да изложи дъщеря си на погледите на един чужденец.

— Вярвам, че твоята съпруга е красива. По-красива ли е от Зелми?

— Красотата на дъщеря ми е нежна, а красотата на София носи характера на гордост. След моята смърт тя ще бъде щастлива. Който се ожени за нея, ще я намери девствена.

Разказах приключенията си на господин де Боневал, като изтъкнах особено опасността, в която бих могъл да изпадна, когато повдигнах воала на хубавата хиоска.

— Гъркинята — каза ми графът — е искала само да се пошегува с вас, съвсем не е било опасно. Тя е била, вярвайте ми, разсърдена, задето има работа с един новак. Трябвало е да пристъпите към същественото. Ако бях млад, може би би ми се удало да отмъстя за вас и да накажа моя приятел Юсуф. Вие сте дали на красавицата една много лоша представа за италианската способност. И у най-скромната туркиня срамежливостта се крие само в лицето й. Щом има воал пред себе си, тя знае положително, че от нищо не може да се изчерви. Аз съм убеден, че дамата покрива винаги лицето си, когато съпругът й пожелае да я милва.

— Тя е девствена!

— Мъчно е да се повярва, драги приятелю. Аз познавам хиоските жени. Те владеят изкуството да запазват само на външен вид девствеността.

Юсуф не ми оказа никога повече подобна учтивост и сигурно имаше право.

Няколко дни по-късно аз се намирах при един арменски търговец, когато се приближи Юсуф. Той похвали вкуса ми при избора на нещата, които намирах хубави, но не купих, понеже ми се струваха много скъпи. Юсуф, напротив, твърдеше, че нещата не били скъпи, той купи всички и ние се разделихме. На следната сутрин всички неща ми бяха предоставени. Това беше една вежливост от страна на Юсуф и за да нямам никакъв повод да откажа подаръка, той беше прибавил писмо, в което ми пишеше, че при пристигането си в Корфу ще науча на кого да ги предам. Това бяха лъскави пъстри платове, извезани със злато и сребро, кесии, портфейли, колани, шарфове, носни кърпички и лули, всички заедно на стойност около четири-петстотин пиастра.

В деня преди заминаването ми добрият човек се заля в сълзи, когато си взимаше сбогом с мен, но и тези, които аз пролях, бяха също тъй откровени, както неговите. Той призна, че когато не съм приел предложението му, повече съм спечелил уважението му, отколкото ако бях станал негов син. Щом се намерих на кораба, на който се бях качил заедно с баило Джовани Дона, намерих един сандък, който той допълнително ми подаряваше, и който съдържаше два центнера кафе мока от най-доброто качество, сто фунта тютюн на листа и един великолепен ясминов чибук, украсен със златен филигран[6], който продадох в Корфу за сто цехина.

Подари ми също една бъчва медовина, която по същия начин превърнах в пари. Господин де Боневал ми предаде едно писмо за кардинала Акуавива. Аз му го изпратих, заедно с описание на пътуването си, но Негово Високопреосвещенство не се счете задължен да ми потвърди получаването му. Боневал ми подари дванадесет бутилки малвазиер[7] от Рагуза и дванадесет други истинско скополас[8]. Това беше един рядък подарък, който ми беше от голяма полза в Корфу.

Единственият чужд посланик, когото виждах в Цариград, беше лорд Маришал от Шотландия, прочутия Кит[9] който пребиваваше тук като представител на пруския крал и чието познанство ми беше много полезно шест години по-късно в Париж.

Ние отплавахме в началото на септември със същия военен кораб, който ни беше докарал до Цариград, и след четиринадесет дни пристигнахме в Корфу. Баило Дона остана на борда. Той водеше осем великолепни турски коня със себе си, два от които намерих през 1773 г. още живи в Гьорц.

Веднага след като слязох на сушата с багажа си и се настаних скромно на квартира, аз се представих на господин Андрея Долфин — главният проведитор, който още веднъж ме увери, че при първия преглед на частите ще бъда произведен в подпоручик. От него отидох при моя капитан, господин Кампореджио, който ме прие много любезно. Третото ми посещение беше у коменданта на галеасите[10] господин Д. Р., комуто господин Долфин бе имал добрината да ме препоръча. След първите обичайни изрази на учтивост той ме попита дали искам да остана при него като адютант. Отговорих му веднага, че неговото предложение ми прави чест. Без да се церемони, той поръча да ме заведат в определената от него стая. Получих за прислужник един войник французин, по занаят бръснар и при това голям бъбривец, който можеше да поддържа хубавите ми коси. Той беше селянин от Пикардия[11], един нехранимайко, пияница и развратник, едва можеше да надраска името си, но това малко ме засягаше. Беше забавен глупак, знаеше множество смехории и двусмислени истории, които разказваше по такъв начин, че човек можеше да се пукне от смях.

Когато продадох донесените от Цариград неща, като задържах само виното, аз станах собственик на около петстотин цехина. Освободих от евреите всичко, каквото бях заложил, и го обърнах в пари, решен да не играя вече като глупак.

Тук му е мястото да запозная читателите си с начина на живот в Корфу.

По онова време проведиторът, който живееше в голям разкош, упражняваше в Корфу неограничена правителствена власт. Длъжността се заемаше от господин Долфин, един старец на седемдесет и две години, строг, твърдоглав и невеж. Той не се интересуваше вече от жените, но му правеше удоволствие, когато бяха любезни с него. Приемаше всяка вечер гости и правеше трапеза за двадесет и четири души.

Трима висши офицери командуваха леките части, определени главно за екипаж в галерите. А три други — линейните части, образуващи екипажа на големите бойни кораби. Всяка галера трябваше да има един началник, тъй наречения „сопракомито“, а такива имаше десет. Всеки линеен кораб имаше свой комендант. Всички тия господа бяха венециански благородници. Десет други млади мъже между двадесет и двадесет и две години бяха също така венециански благородници и живееха на острова, за да изучават морското дело. Освен това имаше още около десет благородници в цивилна служба на острова в полицията или в правосъдието. Те се наричаха висши сухопътни офицери. Оженените за красиви жени имаха удоволствието да виждат домовете си посещавани често от господа, които се стараеха да спечелят благоволението им. Но никъде не се сблъскваха буйни страсти, може би понеже в Корфу пребиваваха по това време много Фрини[12], чиито прелести се купуваха. Хазартните игри бяха позволени навсякъде и алчната страст към играта пречеше на сърдечните чувства.

Между дамите особено се отличаваше госпожа Ф. с красотата и вежливостта си. Съпругът й, капитан на една галера, беше дошъл преди една година в Корфу и дамата беше възхитила всички адмирали. Тя мислеше, че е господарка в избора си и предпочете господин Д. Р., като изключи всички други, които й се предлагаха. Господин Ф. се беше оженил за нея в деня, в който тя, седемнадесетгодишна, беше напуснала манастира.

Когато я видях за първи път бях слисан. Вярвах, че виждам нещо свръхестествено, нещо толкова възвишено в сравнение с всички срещната дотогава жени, че ми се стори невъзможно да не се влюбя в нея. Тя ми изглеждаше като същество различно от мен и стояща тъй високо, че ми се струваше невъзможно да се издигна до нея. Аз дори си внуших, че между нея и господин Д. Р. не може да съществува нищо друго, освен платоническо приятелство, и намирах, че господин Ф. беше глупак и съвсем неподходящ за подобна жена. Първото ми впечатление, получено от госпожа Ф., беше доста детинско, за да мога да го запазя по-дълго време. Това мнение се измени твърде скоро и то по един съвършено нов за мен начин.

В качеството си на адютант аз имах честта да се храня на една маса с нея, но това беше всичко. Другият адютант, юнкер като мен, беше глуповат и споделяше също тази чест, но с нас не се отнасяха като със сътрапезници. Никой не говореше с нас, дори не ни удостояваха с поглед. Аз не издържах. Моят другар Санцоньо, както ми се струваше, не можеше да се оплаче, понеже беше един дебелак, но аз нямах желанието да търпя да ме поставят на едно равнище с него. Когато, след осем или десет дни госпожа Ф. все още не ме беше удостоила с поглед, тя започна да ми харесва. Бях смутен, раздразнен и нетърпелив. Дойдох до убеждението, че в нейните очи съм една нула и понеже знаех колко струвам, заех се да й го докажа. Най-сетне ми се отдаде случай, тъй като тя сметна, че все пак може да отправи една дума към мен и трябваше да ме погледне в лицето.

Господин Д. Р. забеляза, че пред мен е сложен великолепен пуяк. Той ми нареди да го разрежа, което аз изпълних веднага, но не се проявих като много ловък. Госпожа Ф. се засмя на несръчността ми и каза: щом не съм в състояние да се измъкна с чест, то не би трябвало да се заемам. Понеже не можех да й отговоря така, както негодуванието ми изискваше, аз седнах съвсем объркан и почувствувах сърцето си изпълнено с омраза към нея. За да прелее чашата, тя ме попита един ден, когато искаше да назове името ми, как се казвам. Изпълнявах службата си при господин Д. Р. вече от четиринадесет дни, тя ме виждаше всеки ден и би трябвало да го знае. Освен това щастието, което ме облагодетелствуваше при подобни игри, беше вече прочуло името ми в Корфу. Негодуванието ми достигна краен предел.

Аз бях дал моите пари на някой си Мароли, плац-майор и играч по професия, който държеше банката на фараон в кафенето. Играехме задружно, бях негово крупие, когато той се оттегляше, а и той ми правеше същата услуга. Освен това аз губех засмян и печелех, без да проявявам алчност, а това винаги се харесва.

Този Мароли беше същият, който при първото ми пребиваване беше спечелил всичките ми пари и понеже при завръщането ми от Цариград ме видя решен да не се оставям повече да ме лъже, счете ме за достоен да ме посвети в мъдрите основни правила, без които хазартните игри опропастяват тези, които им се отдават. Въпреки това господин офицерът не ми вдъхна много голямо доверие. Всяка нощ след свършване на играта ние брояхме, касетката оставаше у касиера, спечелените пари се разделяха и всеки взимаше своята част.

Щастлив в играта, наслаждаващ се на добро здраве и на приятелството на другарите си, бих могъл да бъда доволен от съдбата си, ако на масата на господин Д. Р. красивата му дама се отнасяше към мен с по-малко безразличие и с по-малко гордост, но тя изглеждаше, че иска да ме унижава от време на време. Това нараняваше дотолкова моето самочувствие, че я презирах и в това настроение я намирах толкова по-глупава, колкото повече се учудвах на нейните телесни прелести. Тя би могла да спечели сърцето ми, без да ме обича, тъй като аз нямах никакви други искания. Исках само да не бъда принуден да я мразя и не виждах какво би могла да спечели, като се прави достойна за презрение, докато би било така лесно да ме накара да я обожавам. Не можех да припиша държанието й на кокетство, тъй като не бях й показал ни най-малко, че ме онеправдава. Не можех да си обясня нейното поведение с това, че страстта ми би могла да ме направи неприятен, защото господин Д. Р. я интересуваше малко, а мъжът й още по-малко. Накратко, прелестната жена ме правеше нещастен и това, за което се ядосвах на себе си, беше чувството, че аз никак не бих мислил за нея, ако не бях я мразил заради държанието й. Моето мъчение се увеличи още поради обстоятелството, че открих у себе си един ненавистен характер, едно чувство, което не бях подозирал досега у мен.

Един ден някой ми предаде фишек злато, който беше загубил на честна дума, и когато станахме от масата, тя ме попита направо:

— Какво правите е вашите пари?

— Съхранявам ги, уважаема госпожо, за да покривам с тях загубите, които имам.

— Но ако нямате никакви разходи, ще направите по-добре да не играете, понеже губите времето си.

— Времето, посветено на удоволствие, никога не е загубено. Загубено е само отегчително прекараното време. Един млад човек, който се отегчава, се излага на нещастието да се влюби и да бъде пренебрегнат.

— Това е твърде възможно, но когато само на шега ставате касиер на парите си, вие се показвате стиснат, а един скъперник не е повече за уважение, отколкото един влюбен. Защо не си купите ръкавици?

При тия думи, естествено, избухна всеобщ смях, и това ме обърка още повече, тъй като не можех да скрия, че тя има пълно право. Към задълженията на един адютант спадаше и това да съпровожда една дама до нейната кола, като подпира ръката й, а не беше прилично да се прави това без ръкавици. Аз бях унизен и укорът в скъперничество прониза душата ми. Бях предпочел да бе приписала грешката ми на липса на възпитание. Въпреки това — необяснимо противоречие на човешкото сърце — аз не поправих грешката си. Не си купих ръкавици и взех решението да ги избягвам и да предоставя глупавата и противна вежливост на Санцоньо, който носеше ръкавици, но имаше лоши зъби, устата му миришеше, носеше перука и лицето му приличаше на сбръчкана овча кожа.

Прекарвах дните си, измъчвайки се, и най-смешното в състоянието на моето сърце беше това, че се чувствувах нещастен, задето не можех да не мисля за младата жена. Тя нито ме мразеше, нито ме обичаше, това беше съвсем нормално. Без злоба, аз бях трън в очите й и цел на нейните закачки, които моята лесноразбираема суетност преувеличаваше още повече. Но както и да е, силно желаех да я накажа и да я принудя да съжалява. Мислех за всички възможни средства, за да постигна тази цел. Исках най-напред да й предложа цялата си душа и моята кесия, за да й вдъхна любов, и сетне да й отмъстя, като я пренебрегна. Но в следващия момент почувствувах колко неприложим беше планът ми, защото ако намеря пътя към сърцето й, щях ли да бъда тогава мъжът, който да окаже съпротива на своите собствени успехи и то при жена като нея? Не трябваше да си въобразявам това. Но аз бях любимец на щастието и внезапно случаят промени положението ми.

Господин Д. Р. ме беше изпратил с бързи писма при коменданта на галеасите, господин де Кондулмер. Трябваше да чакам до полунощ и когато се завърнах, господин Д. Р. бе заспал. На сутринта, щом той стана, отидох да му докладвам. Камердинерът влезе миг след мен, даде му една бележка и му каза, че пратеникът на госпожа Ф. чакал за отговор. Господин Д. Р. прочете бележката, скъса я и я стъпка във възбуждението си с крака. След като се разходи за момент насам-натам из стаята, той написа отговора и позвъни на пратеника. Тогава прочете с привидно най-голямо спокойствие до края това, което адмиралът му съобщаваше и ми заповяда да напиша едно писмо. Той го четеше, когато камердинерът каза, че госпожа Ф. желаела да говори с мен. Господин Д. Р. ми каза, че мога да отида при нея, тъй като нямал какво повече да ми поръчва. Излязох, но едва бях направил и двадесет крачки, когато той ме повика обратно, за да ми каже, че мой дълг било да се направя, че не знам нищо. Помолих го да повярва в дискретността ми и полетях към госпожа Ф., любопитен да узная какво желае от мен. Тя не ме остави да чакам и бях много изненадан да я намеря седнала в леглото, с очи зачервени от сълзи. Сърцето ми заби бързо.

— Седнете — ми каза тя, — имам да говоря с вас!

— Уважаема госпожо — отговорих, — не се считам достоен за тази милост, понеже с нищо не съм я заслужил. Ще имам честта да ви изслушам прав.

Тя може би усети, че никога не е била така учтива към мен и не се осмели да настоява.

— Съпругът ми — каза тя, след като помисли — загуби снощи на честна дума двеста цехина срещу вашата банка. Той мислеше, че има тези пари, защото ми ги беше предал, и следователно аз трябва да му ги върна, за да може днес да ви заплати. За нещастие обаче аз не притежавам вече тези пари и сега съм в голямо затруднение. Смятам, господине, че вие бихте могъл да кажете на Мароли, че сте получил загубената сума от мен. Ето ви този скъп пръстен, задръжте го. Ще ми го върнете обратно на Нова година, до това време аз ще ви изплатя двестате цехина, за които ще ви дам полица.

— Полицата ще приема, уважаема госпожо, но пръстена не желая да взема. Освен това трябва да ви кажа, че господин Ф. трябва да изплати тази сума на банката или да изпрати някого да я плати. След десет минути вие ще имате сумата, от която се нуждаете.

Отидох си, без да дочакам отговора й и се върнах след миг с два фишека от по сто дуката. Предадох й ги, взех полицата й и исках да си отида, когато тя отправи към мен скъпоценните думи:

— Господине, ако знаех, че ще бъдете тъй услужливи към мен, не бих имала смелостта да се реша да ви помоля за тази услуга.

— А сега уважаема госпожо, вярвайте за в бъдеще, че никой не би бил способен да ви откаже такава незначителна услуга, щом като имате добрината да го помолите лично за нея.

— Много ласкателно е това, което ми казвате, но аз се надявам да не изпадна никога вече в подобно неприятно положение.

Отидох си, като размислях върху дипломатическия отговор. Тя не ми каза, както очаквах, че съм се лъгал. Би се изложила с това, тъй като знаеше, че аз бях при господин Д. Р., когато пратеникът му предаде дейната бележка. Но понеже не ми спомена нищо за това, виждах, че тя държеше много на доброто си име, затова потреперих от радост и я намирах достойна за обожаване. Виждах ясно, че тя не можеше да обича господин Д. Р. и че не беше обичана от него, и това откритие беше балсам за моето сърце. От този момент нататък се чувствувах запален по нея и виждах възможността да я направи чувствителна към любовта си.

Щом се завърнах в къщи, аз се погрижих най-напред да зачеркна с мастило всички думи в полицата, с изключение на нейното име. После я сложих в един плик и предадох на нотариуса, като го накарах да потвърди в разписката за приемането, че запечатаният плик трябва да бъде даден само на госпожа Ф. лично, щом тя го поиска.

Същата вечер госпожа Ф. дойде при моята банка, заплати ми, игра в брой и спечели. Странното за мен в тази случка беше, че господин Д. Р. се показваше любезен както по-рано към госпожа Ф., а и тя не промени отношението си към него. Той дори не ме попита какво е искала от мен, когато бе пратила да ме повикат. Но макар че дамата не беше променила тона си към моя началник, към мен тя стана съвсем друга. Вече не седеше на масата срещу мен, без да ме заговаря, а това ме изправяше често пред необходимостта да разправям пикантни историйки или да давам мнения, с които съумявах да покажа познания по един шеговит начин. Тогава притежавах голямата дарба да разсмивам другите, като при това сам оставах сериозен. Това бях научил от господин де Малипиеро, моя пръв учител на изкуството да се живее.

— Ако искаме да накараме някого да заплаче — беше ми казал опитният човек, — то ние трябва сами да заплачем, ако искаме обаче да го разсмеем, трябва да останем сериозни.

С всичко, което казвах или правех, когато госпожа Ф. присъствуваше, аз преследвах единствената цел да й се харесам. Желаех да я доведа дотам, да отгатне тайната ми, без обаче да може да се хвали с нея. Чувствувах, че трябва да напредвам предпазливо. В очакване на нещо по-добро, виждах със задоволство как парите ми, този магически талисман, и доброто ми поведение спечелиха уважение, на което иначе не можех да се надявам нито поради моя чин, нито поради възрастта ми, нито поради някаква дарба.

Към средата на ноември моят войник се разболя. Съобщих това на капитана на частта, който нареди да го откарат в болницата. На четвъртия ден капитанът ми каза, че той нямало да се оправи, а надвечер, когато бях у него, свещеникът, който го беше изповядал, съобщи, че е починал и ми предаде един малък пакет, който умрелият му поверил, за да го връчи на капитана. Пакетът съдържаше един меден печат с герб и херцогско наметало, едно кръщелно свидетелство и един лист хартия с написан на френски текст. Капитанът Кампореджио, който разбираше само италиански, ме помоли да преведа написаното и аз прочетох следното:

Волята ми е, тази хартия, която аз написах и подписах собственоръчно, да се предаде на капитана едва когато не ще бъда вече жив. Преди това моят изповедник не трябва да я разгласява. Аз моля моя капитан да нареди да ме погребат в гробница, откъдето моето тяло да може да бъде вдигнато, ако моят баща, херцогът, го поиска. Моля също да се изпрати на френския посланик във Венеция кръщелното ми свидетелство, печатът с герба на семейството ми и едно свидетелство за смъртта ми, та всичко да бъде препратено на моя баща, херцога, понеже моето първородство трябва да премине върху моя брат — принца. За потвърждение на горното слагам тук подписа си: Франсоа VI. Карл Филип Луи Фуко, принц дьо ла Рошфуко.

Издаденото в Сен Сюлпис кръщелно свидетелство носеше същото име, а това на херцога, неговия баща, беше Франсоа Пети. Името на неговата майка беше Габриела дю Плеси.

След като прочетох този особен ръкопис, не можах да се въздържа да не се изсмея високо. Но понеже моят прост капитан намери веселостта ми за неподходяща и побърза да даде доклад на главния проведиторе, аз отидох в кафенето, убеден, че Негово превъзходителство ще се пошегува с него и че целият Корфу ще се смее на тази комедия.

В Рим у кардинал Акуавива бях се запознал с абат дьо Лианкур, правнук на Карл пети, чиято сестра Габриела дю Плеси, беше съпруга на Франсоа VI, но това датираше от началото на миналото столетие. В секретариата на кардинала бях преписал един документ, от който се нуждаеше абат дьо Лианкур, за да бъде признат от мадридския двор. Документът съдържаше редица обстоятелства, отнасящи се до дома дю Плеси. Намирах също измамата на Лавальор донякъде смешна и глупава, тъй като тя можеше да му донесе някаква облага.

Половин час по-късно, когато отварях една колода карти, влезе адютантът Санцоньо и ми разправи с най-сериозно лице важната новина. Той идваше от дома на генерала, където капитан Кампореджио пристигнал съвсем запъхтян, за да предаде на Негово Превъзходителство печата и книжката на мъртвеца. Негово Превъзходителство веднага заповядал да поставят принца в една гробница и да му окажат всички полагащи се на сана му почести. След друг половин час дойде адютантът на главния проведиторе, господин Миното, и ми каза, че Негово Превъзходителство пратил да ме повикат. След свършване на тура от играта аз предадох картите на майор Мароли и се упътих към дома на генерала. Намерих Негово Превъзходителство на масата с най-знатните дами и трима или четирима адмирали, както и госпожа Ф. и господин Д. Р.

— И тъй — каза старият генерал, — вашият прислужник беше значи един принц?

— Уважаеми господине, никога не съм предполагал това, дори и сега, когато той е мъртъв, аз още не го вярвам.

— Как? Той е мъртъв, а не беше луд. Вие сте видял неговия герб и неговото кръщелно свидетелство, както и ръкописа. Който лежи на умиране, няма вече желание да играе комедии.

— Ако Ваше Превъзходителство считате всичко това е вярно, мой дълг е да мълча.

— Това може да бъде вярно, а вашето съмнение ме учудва.

— Съмнението ми произхожда от това, уважаеми господине, че аз съм осведомен относно семейството дьо ла Рошфуко, както и относно това на дю Плеси. Освен това познавах много добре този човек. Той не беше луд, но един отчаян шегаджия. Никога не съм го виждал да пише и двадесет пъти ми е казвал, че не се е научил.

— Ръкописът му доказва противното. Неговият герб носи херцогско наметало. Но вие може би не знаете, че господин дьо ла Рошфуко е херцог и пер на Франция?

— Моля за извинение, уважаеми господине, известно ми е всичко това и дори нещо повече. Зная, че Франсоа VI имаше за съпруга госпожица дьо Вивон.

— Вие не знаете нищо.

Чрез този колкото прост, толкова и неучтив отговор аз се чувствувах осъден на мълчание. Със задоволство видях всички присъствуващи господа зарадвани от сполетялото ме унижение.

Един офицер каза, че умрелият бил красив, имал благороден изглед и голям ум и се показал така въздържан, щото никой не можел да предположи кой е. Един друг блюдолизец каза, че той бил винаги весел, любезен, услужлив, не се възгордявал пред другарите си и пеел като ангел.

— Той беше на двадесет и пет години — каза госпожа Сагредо, като ме погледна сурово — и наистина притежаваше тези качества. Вие трябваше да го забележите!

— Аз мога да ви опиша човека само такъв, какъвто съм го виждал. Винаги весел, често дори до безумие, понеже се премяташе презглава по странен начин, пееше весели песни и разказваше много истории и историйки за магьосничества, чудеса и духове, хиляди чудновати разкази, които увреждаха здравия разум и преди всичко с това предизвикваха смях у слушателите. Грешките му се състояха в това, че той беше един пияница, един мръсен, разюздан и свадлив човек и дребен измамник. Въпреки това аз го държах при мен, защото решеше косите ми по мой вкус и с дрънкането си ми даваше възможност да се обучавам в говоримия френски език, който не се намира в книгите. Той винаги ми казваше, че бил пикардиец, син на един селянин и дезертьор. Казваше ми също, че не знаел да пише и не е възможно да ме е заблудил.

Тъкмо бях казал тези думи, влезе бързо Кампореджио и съобщи, че ла Вальор още дишал. Генералът хвърли един многозначителен поглед върху мен каза, че бил възхитен, задето можел да се оправи.

— И аз също, уважаеми господине, но изповедта ще го принуди сигурно тази нощ да издъхне.

— Защо ще направи това?

— За да избегне от галерата, в която Ваше Превъзходителство бихте го изпратил, задето е нарушил изповедната клетва.

Избухна смях, старият генерал обаче сбръчка чело. След малко това събрание се разпръсна. Госпожа Ф., към чиято кола бях избързал, докато господин Д. Р. и предложи ръка, ме покани да се кача с нея под предлог, че вали. За първи път тя ми оказваше такава висока чест.

— Аз мисля също като вас — каза ми тя, — но вие направихте много лошо впечатление на генерала.

— Съжалявам, уважаема госпожо, но това не можеше да се избегне, понеже не можех да бъда неискрен.

— Вие бихте могъл — каза ми господин Д. Р. — да му спестите хапливата шега с изповедника, който щял да накара мнимия принц да почине.

— Но това е вярно, все пак аз мислех, че той ще се смее, както видях Ваше Превъзходителство и уважаемата госпожа да се смеят. Обзалагам се на сто цехина, че глупакът ще оздравее и понеже има генерала на своя страна, ще се радва на измамата си. Едва мога да дочакам да видя как ще го третират като принц и как ще ухажва госпожа Сагредо.

При тази забележка госпожа Ф., която не обичаше госпожа Сагредо, избухна във висок смях и докато слизахме от колата, господин Д. Р. ме покани да се изкача заедно с тях горе. Той беше придобил навика следобед да остава още половин час на четири очи с нея. За първи път красивата двойка допускаше трети. Удовлетворението получих, но което съумях да скрия, не можеше да ми попречи да бъда весел и да придавам смешен характер на всички мнения, които дамата и господинът изказваха.

Нашето приятно трио трая четири часа и ние се завърнахме чак към два часа сутринта в двореца. Едва през тази нощ госпожа Ф. и господин Д. Р. ме опознаха. Госпожа Ф. каза на господина, че никога досега не се е смяла толкова много. Аз обаче открих в нея толкова ум и веселост, че се влюбих окончателно и си легнах с убеждението, че за в бъдеще не би ми било възможно да се преструвам на равнодушен.

Когато се събудих на следния ден, новият войник, който ме обслужваше, ми каза, че ла Вальор бил по-добре и докторът обяснил, че бил вън от всякаква опасност. На масата говореха за това, аз обаче не казах нито дума. На втория ден генералът даде заповед да го сложат в една прилична стая, дадоха му един лакей и хубави дрехи и тъй като глупавият главен проведитор му направи посещение, всички адмирали счетоха за свой дълг да сторят същото. Прибави се също и любопитството и се възцари истински бяс по новия принц. Господин Д. Р. последва течението и след като госпожа Сагредо беше сложила началото, всички дами искаха да го видят, освен госпожа Ф., която, смеейки се, ми каза, че щяла да отиде едва тогава, когато аз проявя услужливостта да я представя. Помолих я да ме освободи от това. На дангалака дадоха титла „сиятелство“ и чудноватият херцог наричаше госпожа Сагредо своя принцеса. Господин Д. Р. искаше да ме придума да отида и аз там, но му обясних, че съм казал твърде много, за да имам низостта или смелостта да си противореча. Цялата измама би била бързо открита, ако някой имаше кралския алманах, където се намира родословието на всички княжески родове, но случайно никой не притежаваше такъв, а френският консул, един глупак, каквито ги има много, не беше осведомен. Осем дни след своето преобразяване глупакът започна да си проличава. Той се хранеше обед и вечер на масата на генерала и всяка вечер присъствуваше в обществото, където вследствие своята неумереност редовно заспиваше. Въпреки това все още го считаха за принц, и то по две причини: първо, защото очакваше без никакъв страх съобщенията от Венеция, където главният проведитор беше писал веднага след случката; второ, понеже искал от епископа да накажат свещеника, който беше издал тайната му, като е нарушил изповедната клетва. Бедният свещеник беше вече в затвора и генералът нямаше сили да го защищава. Всички адмирали бяха поканили новия херцог на обяд. Господин Д. Р. обаче не се осмеляваше да се реши на това, тъй като госпожа Ф. му беше казала изрично, че в този ден щяла да се храни в къщи. Аз от моя страна му обясних напълно почтително, че в деня, в който той би го поканил, ще си позволя волността да се храня на друго място.

Един ден го срещнах, когато излизах от старото, граничещо с еспланадата[13] укрепление. Той застана пред мен и ме укори, че не съм го посетил. Аз се засмях и го посъветвах да се махне, преди да са дошли съобщенията, които ще покажат истината, след което генералът би бил принуден да го постави на мястото му. Предложих му помощта си да накарам капитана на един неаполитански кораб, който искаше да отплава, да го вземе на борда и да го скрие, но вместо да приеме предложението ми, което би трябвало да го напълни с радост, чух най-големите ругатни.

Смахнатият човек ухажваше госпожа Сагредо, а тя беше горда, че един френски принц я предпочиташе пред всички други дами.

Един ден, когато дамата бе на обяд у господин Д. Р., ме попита защо съм посъветвал херцога да бяга.

— Научих това от самия него — добави тя, — и той се учуди на вашето упорство да го считате за измамник.

— Дадох му този добър съвет, уважаема госпожо, защото имам добро сърце и сигурна преценка.

— Значи всички ние без изключение, дори и самия генерал, сме глупаци?

— Този извод, уважаема госпожо, не е правилен. Едно мнение, което противоречи на някое друго, още не прави глупак този, който го изказва, защото възможно е след десет дни да се убедя в заблудата си. Впрочем една дама с вашия ум трябва да е забелязала дали този човек е принц или селянин. Вие ще го прецените по неговото държане и по възпитанието, което е получил. Например, танцува ли добре, уважаема госпожо?

— Не може да направи нито крачка, казва, че не искал да се учи.

— Вежлив ли е на масата?

— Няма маниери. Не търпи да му сменят чинията, бърка с лъжицата си в купника. Не може да потисне едно оригване, прозява се и когато се отегчи на масата, става. Очевидно той е много лошо възпитан!

— И въпреки това, без съмнение, много любезен. Чист ли е?

— Не, бельото му не е в добро състояние.

— Казват, че се въздържал от пиене.

— Вие се шегувате. Два пъти дневно той става пиян от масата, но е за съжаление, понеже не може да пие вино, без то да му се качи в главата. Проклина като хусар и ние се смеем на това, но той никога не се чувствува обиден.

— Умен ли е?

— Има чудесна памет, понеже всеки ден ни разказва нови истории.

— Говори ли за семейството си?

— Говори много за майка си, която нежно обича. Тя е една дю Плеси.

— Ако е още жива, тя трябва да е на около сто и десет години!

— Каква безсмислица!

— Да, уважаема госпожо, защото тя се е омъжила по времето на Мария Медичи[14].

— Но неговото кръщелно свидетелство я назовава, а печатът му…

— Познава ли той своя герб?

— Съмнявате ли се в това?

— Много силно, дори вярвам, че той няма и понятие от него.

Ставахме от масата, когато съобщиха за принца. Той влезе и госпожа Сагредо веднага му каза:

— Принце, господин Казанова тъкмо твърди, че не познавате вашия герб.

При тези думи той пристъпи, смеейки се подигравателно към мен, нарече ме страхливец и ми удари плесница, която ме оглуши. Аз отидох бавно към вратата, взех шапката и бастуна си и слязох по стълбата, когато чух господин Д. Р. да вика високо, че трябвало да изхвърлят лудия през прозореца.

Напуснах двореца и застанах пред еспланадата, за да го дочакам. Щом го видях, отидох към него и му нанесох такива силни удари, че с един-единствен бих могъл да го убия. Той отстъпи и попадна между две стени, където не му оставаше нищо друго, освен да извади шпагата си, ако не искаше да бъде пребит. Но страхливецът не помисли за това и аз го оставих прострян на земята, плуващ в кръв. Множеството зрители образува кордон и аз минах през него към кафенето, където изпих чаша лимонада без захар, за да прогоня горчивата слюнка, с която ядът беше изпълнил устата ми. За момент се видях заобиколен от всички млади офицери от гарнизона, които ми казаха в хор, че съм трябвало съвсем да го пребия. Най-сетне те ме отегчиха, защото вината, че не бях го убил не беше моя и сигурно не бих пропуснал това, ако той беше извадил шпагата си.

Бях прекарал около половин час в кафенето, когато дойде адютантът на генерала и ми каза, че Негово превъзходителство ми заповядва да се отправя в арест на борда на бастардата. (Така се нарича една голяма галерия). Арестът се състои в това, че се носи верига на краката, подобна на затворник. Наказанието беше много строго.

— Добре, господин адютант, чух.

Той си отиде и миг след него и аз се отдалечих. Когато обаче се намерих на края на улицата, вместо към еспланадата, се упътих към морето. Вървях по брега около четвърт час, намерих една празна лодка с две гребла, отвързах я и гребах до един голям каик[15]. Когато го достигнах, помолих карабушира[16] да ме докара до борда на една голяма рибарска ладия, която се виждаше на известно разстояние и отиваше към скалите на Видо. Заплатих богато за каика и се качих на голямата ладия, след като се уговорих със собственика относно цената. Той опъна три платна и след два часа ми каза, че сме отдалечени с петнадесет мили от Корфу. Вятърът утихна и аз го накарах да плава срещу течението. Към полунощ обаче моряците ми казаха, че без вятър не могат да ловят риба и от умора не могат да продължат по-нататък. Поканиха ме да спя, докато настъпи денят. Отказах и срещу малък откуп ги принудих да ме свалят на сушата, без да питам къде сме, за да не възбудя у тях никакво съмнение.

Достатъчно ми беше, че съм отдалечен на двадесет мили от Корфу и че се намирам на едно място, където никой не би предположил. Луната светеше силно и аз видях една църква, опираща до къща, една дълга барака, една малка поляна, широка около сто крачни, зад нея планини и нищо повече. Легнах в бараката върху сеното, което намерих там и спах добре, въпреки студа, чак до сутринта. Беше първи декември и въпреки мекия климат, при събуждането си бях вкочанясал от студ, тъй като нямах наметало, а бях само с моята лека униформа.

Чувах камбаните да бият и отидох в църквата. Попът, изненадан от появата ми, ме пита на гръцки, дали съм ромей или грък. Отговарям му, че съм фраджико, италианец. Той ми обърна гръб и се заключи в къщата си, без да иска да ме изслуша.

Върнах се обратно към морето и видях лодка, която се отделяше от един тартан, на около сто крачки пред острова. Тя дойде с четирима гребци, за да свали на сушата намиращите се в нея хора. Приближих се и видях един грък с прилична външност, една жена и едно момиче на десет или дванадесет години. Заговорих гърка, като го попитах, дали е пътувал добре и откъде идва. Той ми отговори на италиански, че идват заедно с жена си и сина си от Кефалония[17] и пътуват за Венеция, но преди това искал да чуе литургията в „Света Богородица“ в Казоло, за да научи дали неговият бабалък е още жив и дали би му изплатил зестрата на жена му.

— Как ще узнаете това?

— Ще го чуя от поп Делдимопуло, който ще ми разтълкува вярно предсказанието на Светата Дева.

Наведох глава и го последвах в църквата. Той говори с попа и му даде пари. След като за момент събра мислите си, отецът поглади брадата си, разтълкува ни с десет-дванадесет думи гаданието. Гъркът от Кефалония, който сигурно не беше никакъв Одисей, изглеждаше много доволен, даде още веднъж пари на измамника и го остави. Аз го последвах и по пътя го попитах дали е останал доволен.

— О, много даже. Сега зная, че моят бабалък е още жив и че ще ми изплати зестрата, ако му оставя детето си. Зная, че то е неговата страст и ще му го оставя.

— Този поп познава ли ви?

— Не.

— Имате ли хубави стоки на борда?

— Достатъчно много. Закусете с мен и ще видите всичко.

— На драго сърце.

Възхитен, задето научих, че имало още гадатели и убеден, че винаги ще има такива, докато се намират прости хора и измамни свещеници, аз последвах този добър човек, който ми предложи на борда обилна закуска. Неговите стоки бяха памук, лен, стафиди, зехтин и отлични вина. Имаше също чорапи, памучни шапки, ориенталски наметала, чадъри и корабни сухари, които аз много обичах, защото тогава имах тридесет зъба и едва ли можеха да се видят по-красиви от тях. (За жалост, сега са ми останали от тях само два). Купих от всичко, с изключение на памука, с който не знаех какво да правя, и му платих, без да се пазаря, тридесет и пет или четиридесет цехина. Търговецът ми подари шест кутии отличен хайвер.

Понеже не ме беше чул да хваля виното от Ксанти, което той наричаше „генероидее“, каза ми, че ако съм искал да го придружа до Венеция, щял да ми дава всеки ден по една бутилка, даже и през време на карантината. Винаги малко суеверен, аз предположих най-глупавото от всички основания, а именно, че това чудновато решение съвсем не беше обмислено предварително и че може би съдбата ми ме беше ръководила. Такъв бях тогава, а днес, за нещастие, съм друг. Казват, че това идвало от възрастта, която правела човека разумен. Освен това, получих от него и една хубава пушка за десет цехина с думите, че в Корфу всеки щял да ми даде дванадесет за нея. Думата Корфу разбърка всичките ми мисли. Вярвах, че чувам моя дух — покровител, който ме канеше да се завърна там. Купих пушката за исканата от него цена и честният кефалониец заради моето чистосърдечие ми даде с покупката и една красива турска ловна чанта, добре изпълнена с барут и олово. Въоръжен с пушка и завит в едно хубаво наметало, носещ със себе си всичките си покупки в един голям чувал, аз се сбогувах и поисках да ме свалят на сушата, решен да получа доброволно или насила квартира у хитреца поп. Възбудата, до която ме докара хубавото вино на гърка, трябваше да даде своя резултат. Имах в джобовете си четири или петстотин медни монети, които ми се струваха много тежки, но трябваше да ги приема, понеже предвиждах, че ще имам нужда от тях на малкия остров.

След като сложих чувала си в бараката, аз се запътих с пушката на рамо към попа, но църквата беше затворена.

Тук трябва да представя на читателите си, как се чувствувах в този момент. Бях в състояние на спокойно отчаяние. Цехините, които носех у себе си, не можеха да ме отклонят от мисълта, че не се намирам в безопасност, че не можех да остана там дълго време, че скоро биха ме третирали много зле заради моето непокорство към най-висшето началство. Не можех да взема решение, а това е достатъчно, за да направи всяко положение отвратително. Не можех да се върна доброволно в Корфу. Моето бягство би изглеждало необмислено и биха ме взели за глупак, защото завръщането ми би било знак на лекомислие или на страхливост, а нямах смелост да дезертирам окончателно. Главната причина за това морално безсилие не бяха нито хилядата цехини, които имах у касиера, нито богатото ми обзавеждане, нито страхът да не намеря прехрана, а по-скоро мисълта да напусна една жена, която обожавах и на която още не бях целунал дори ръката. В това положение трябваше само да се оставя на хода на събитията, каквито и да бъдат те, а в момента най-важното беше да намеря жилище и храна.

Почуках на вратата на свещеника. Той се показа на прозореца и го затвори отново, без да ме изслуша. Почуках отново, ругах, проклинах, но всичко напразно. Извън себе си от гняв, прицелих се по един овен, който с много други пасеше на около двадесетина крачки от мен, и го повалих. Овчарят извика високо, попът започна да крещи „крадци“ и накара да бият камбаната. Очаквах стичането на тълпа. Какво щеше да стане? Не знаех, но за всеки случай напълних отново пушката си и зачаках.

Едва бяха минали осем или десет минути, когато видях да идват от височината множество селяни, въоръжени с пушки, вили и големи тояги. Отдръпнах се в бараката, без да чувствувам ни най-малък страх, защото ми се струваше неестествено тези хора, като ме видят сам, да ме убият, без да ме изслушат.

Първите десетина или двадесетина се приближиха с насочени пушки. Спрях ги, като им хвърлих няколко медни монети, които те, учудени, побързаха да съберат. Не знаеха какво да мислят за един млад човек с прилична външност и с миролюбиво поведение, който им хвърляше така щедро своите пари. Можех да говоря с тях едва когато престана оглушителният звън на камбаните. Седнах спокойно и мълчах.

Един възрастен човек с разумен израз се приближи към мен и ме попита на италиански, защо съм улучил овена.

— За да го изям, след като го платя.

— Но Негова Светост може да поиска една цехина за него.

Попът взе цехината, отиде си и цялата история се свърши. Селянинът ми каза, че е служил през войната в 1716 и участвувал в защитата на Корфу. Поздравих го за това и го помолих да ми намери жилище и един слуга, който да може да готви. Той ми обясни, че мога да получа цяла къща, сам той ще се грижи добре за храната ми, но трябвало да се кача в планината.

— На драго сърце!

Той повика две здрави момчета, натовари едното с моя чувал, другото — с овена ми и ние тръгнахме. Но време на пътуването го попитах:

— Добри човече, бих искал да взема на служба при мен двадесет и четири здрави момчета, които биха се подчинявали на военна дисциплина. Ще давам всекиму дневно по двадесет газети, а на вас като на мой подпоручик, четиридесет.

— Съгласен съм — отговори моят човек — още днес да ви образувам един военен отряд, от който ще бъдете доволен.

Пристигнахме в една много удобна къща, в която имах в приземието три стаи и един обор, който превърнах веднага в караул. Моят подпоручик ме остави, за да набави всичко, от каквото се нуждаех, и между другото и една шивачка, за да ми шие ризи. В течение на деня получих легло, мебели, кухненски прибори, един добър обяд, двадесет и четири добре въоръжени момчета, една възрастна шивачка и няколко млади ученички, за да ми шият ризи. След вечеря се намирах в прекрасно разположение на духа, заобиколен от около тридесет души, които се отнасяха към мен като към господар.

Единствената неприятност беше, че момичетата не говореха италиански, а аз знаех много малко гръцки, за да мога да се разбера с тях.

На следната сутрин моят подпоручик смени караула и аз не можах да се въздържа да не се изсмея високо. Моята част беше като стадо овце. Много хубави хора, стройни и силни, но без униформи и дисциплина. Впрочем, те се научиха да отдават чест и да се подчиняват на заповедите на офицера си.

Наредих да поставят трима часови — един в караулната, втори пред моята врата и трети на място, откъдето можеше да се вижда крайбрежието. Последният трябваше да донася, ако забележи да спира някоя въоръжена ладия. През време на първите два или три дни гледах на всичко това като на игра, но ми дойде наум, че би могло да стане нужда да си послужа със сила и намислих да ги накарам да ми дадат клетва за вярност. Въпреки това, не го сторих. Моята щедрост ми беше спечелила любовта на всички жители на острова.

Готвачката, която беше намерила шивачки за ризите ми, се надяваше, че ще се влюбя в една от тях, но не и във всички. Но старанието ми надмина нейните очаквания и всички красиви момичета минаха по реда си. Те също бяха доволни от мен, а моята готвачка беше възнаградена за добрата й служба. Водех прекрасен живот, понеже масата ми беше винаги наредена с вкусни ястия, с най-хубавото овнешко месо и с великолепни бекаси, подобни на които намерих само в Петербург. Пиех само скополо и най-добрите мускатови вина на архипелага. Моят подпоручик беше единственият ми сътрапезник. Не излизах да се разхождам никога без него и без охраната, за да могат да ме бранят от някои млади хора, които силно ме ненавиждаха, защото мислеха, че моите шивачки, техни любовници, ги били напуснали заради мен. При разходките си мислех понякога, че бих бил нещастен без пари и че дължах сегашното си пълно с наслади положение на този метал. Но също беше вярно, че не бих напуснал Корфу, ако кесията ми не беше така добре напълнена.

От осем или десет дни играех ролята на крал, когато към десет часа вечерта чух поставения часови да пита кой е там. Моят подпоручик извезе и се върна със съобщението, че един човек, който говорел италиански, искал да говори с мен по важна работа. Пуснах го да влезе и в присъствието на подпоручика той ми каза:

— Вдругиден, неделя, поп Делдимопуло ще направи срещу вас катарамонахия. Ако не му попречите, една потайна треска ще ви отнесе за шест седмици на онзи свят.

— Не съм чувал никога за това питие.

— Та това не е никакво питие, а проклятие, което се изрича със Светото разпятие в ръка и притежава скрита сила.

— Каква причина има свещеникът да ме убие?

— Вие смущавате мира и реда в неговата енория. Вие сте прелъстили множество млади момичета, чиито предишни любовници не искат вече да се оженят за тях.

След като наредих да му се даде нещо за пиене, аз му благодарих и му пожелах лека нощ. Неговото съобщение ми се стори важно, защото макар че не се страхувах от катарамонахията, на която не вярвах ни най-малко, то можех да се страхувам от много по-силно въздействуващите отрови. След като прекарах една спокойна нощ, станах на разсъмване, без да кажа нито дума на подпоручика си и отидох сам в църквата. Намерих свещеника, на когото обясних с най-голяма решителност:

— При първия пристъп от треска, който почувствувам, ще ви пратя един куршум в челото, съобразявайте се с това! Изречете срещу мен проклятие, което да ме убие в един миг, или си направете завещанието. Сбогом!

След това предупреждение се завърнах в „двореца“. Много рано в понеделник попът ме видя. Имах слабо главоболие. Той се осведоми за здравето ми и когато му казах, че главата ми тежи, трябваше да се разсмея поради страха, с който ме увери, че това могло да бъде причинено само от тежкия въздух на остров Кастропо.

Три дни след това посещение поставеният отпред часови се върна със съобщението, че въоръжена шалупа[18] е свалила един офицер. Аз бях излязъл и заповядвах на частите си да се строят с оръжие, когато забелязах офицерът да се приближава към жилището ми, съпроводен от един водач. Офицерът беше сам и нямаше от какво да се боя. Върнах се в стаята си и заповядах на подпоручика да го приеме с всички военни почести и да го доведе.

Видях да влиза същият адютант Миното, който ми беше предал заповедта да се предам в ареста.

— Вие сте сам — казах му аз — и идвате като приятел. Да се прегърнем.

— Аз трябваше да дойда като приятел. Но това, което виждам тук, ми се струва като сън.

— Седнете да се нахраним заедно. Ще получите добър обед.

— На драго сърце, а след това да вървим.

— Вие ще си отидете сам, ако желаете, защото аз ще тръгна оттук само когато бъда сигурен, че не само няма да попадна в затвора, но и че ще получа удовлетворение от глупака, когото генералът трябва да изпрати в галерите.

— Бъдете разумен и елате доброволно с мен. Аз имам заповед да ви отведа насила, но понеже не съм в състояние да сторя това, ще дам своя доклад и ще изпратят да ви вземат по такъв начин, че ще трябва да се предадете.

— Никога. Те ще ме имат само мъртъв.

— Вие сте полудели, значи. Не се подчинихте на предадената ви от мен заповед да отидете на бастардата. В това се състои грешката ви.

— Значи, трябваше да се отправя за ареста?

— Разбира се, подчинението е необходимост за нашето съсловие.

— На мое място вие бихте ли отишли в ареста?

— Не искам и не мога да ви кажа какво бих сторил. Зная само, че ако не се подчиня, бих се провинил.

— Но ако се предам сега, то биха ме наказали много по-тежко, отколкото ако се бях подчинил на несправедливата заповед.

— Не вярвам. Елате и ще научите всичко.

— Без да зная защо? Недейте очаква това. Нека се нахраним! Понеже съм толкова виновен, ще се предам само насила. Това няма да утежни нито вината, нито наказанието ми, дори и да се пролее кръв.

— Заблуждавате се! С това ще увеличите вината си. Но да седнем на масата! След един добър обяд може би ще преценяваме по-разумно.

Към края на обеда ние чухме шум и моят подпоручик влезе да ми съобщи, че група селяни се събирали наблизо до къщата ми, за да ме защитават, тъй като на острова се бил разпръснал слух, че въоръжената гемия е дошла да ме отвлече и закара в Корфу. Аз му заповядах да обясни на добрите хора и да ги разпрати по къщите им, след като им даде една бъчва вино.

Селяните се разотидоха успокоени, като изпразниха пушките си във въздуха в знак на преданост.

— Всичко това изглежда много хубаво — каза ми адютантът, — но ще стане ужасно, ако ме оставите да си отида сам, защото дългът ми повелява да съставя моя доклад много точно.

— Аз ще ви последвам, ако ми дадете честната си дума, че ще ме пуснете свободен на сушата, щом пристигнем в Корфу.

— Имам заповед да ви предам на господин Фоскари на бастардата.

— Няма да изпълните тази заповед.

— Ако генералът не ви намери послушен, неговата чест изисква да ви принуди, и той ще намери средството за това. Но кажете, моля, какво бихте правили, ако генералът се реши да ви остави тук? Но това няма да стане.

— Без кръвопролитие работата трудно ще се приключи, защото с тези петстотин селяни аз не се страхувам от три хиляди души.

— Ще бъде нужен само един, защото ще ви третират като водач на бунтовници. Всички тези предани вам хора няма да могат да ви опазят от един, който ще ви застреля, за да получи няколко златни монети. Искам да ви кажа още, че между всички тези гърци, с които сте заобиколени, няма нито един, който да не е готов да ви убие за двадесет цехина. Вярвайте ми, елате с мен! Елате, за да се наслаждавате в Корфу на един вид победа. Там ще ви ръкопляскат и ще ви възхваляват. Вие сам ще разкажете за глупостта, която сте извършили, ще се смеят на нея и същевременно ще се учудват, че сте послушали разума, щом съм ви я разяснил. Всички ви уважават и господин Д. Р. държи много на вас. Той хвали особено смелостта, която показахте, когато от уважение към неговата къща не пронизахте безсрамника с шпагата си. Самият генерал трябва да ви уважава, понеже си спомня думите ви.

— Та какво е станало с нещастника?

— Преди четири дни пристигна фрегатата на майор Сардина с бързи писма, в които генералът намери несъмнено необходимите разяснения. Това накара лъжливият херцог да изчезне. Никой не знае къде е той и никой в къщата му не се осмелява да говори за него, понеже глупостта му беше твърде голяма.

— Приемаха ли го още след нашето сбиване?

— Не си ли спомняте, че той имаше шпага? Не беше нужно повече, за да не иска никой да го види. Неговата ръка беше счупена и челюстта му — разбита. Въпреки това, без да се грижи за плачевното му състояние, Негово Превъзходителство осем дни по-късно го накара да изчезне. Единственото, на което целият Корфу се учудва, е вашето бягство. В продължение на три дни мислеха, че господин Д. Р. ви държи скрит у него и го осъждаха открито, но той заяви високо на масата на генерала, че не знаел ни най-малко къде се намирате. Сам Негово Превъзходителство беше неспокоен поради бягството ви и едва вчера се узна какво е станало с вас от едно писмо на тукашния поп до главния поп Булгари, в което той се оплакваше, че един италиански офицер бил завладял този остров от седем дни насам и упражнявал насилие. Той се оплаква от вас, че сте прелъстили всички момичета и сте го заплашили да го застреляте, ако ви отправи катарамонахия. Това писмо, прочетено в събранието, развесели много генерала, но все пак ми заповяда да ви доведа с дванадесет гренадири.

— Госпожа Сагредо е виновна за всичко.

— Така е. Тя съжалява извънредно много. Ще сторите добре, ако я посетите.

— Утре? Значи вие сте убеден, че няма да бъда изпратен в затвора!

— Да, понеже знам, че Негово Превъзходителство е почтен човек.

— И аз също. И тъй, да сложим край! След полунощ ще тръгнем заедно.

— Защо не веднага?

— Защото не искам да се изложа на опасността да прекарам нощта в бастардата. Искам да пристигна в Корфу посред бял ден и това ще направи победата ви още по-блестяща.

— Но какво ще правим тук през тези осем часа?

— Ще се забавляваме с такива нимфи, каквито не се намират в Корфу и ще се навечеряме добре след това.

Заповядах на подпоручика си да поръча да занесат храна на войниците от гемията и да ни приготвят една разкошна вечеря, без да пестят, като му казах, че към полунощ ще замина. Тогава му подарих всички мои запаси и поръчах да натоварят всичко, което исках да взема с мен. Моите еничари, на които подарих по една седмична заплата, ме заведоха въоръжени до гемията. Пристигнахме в Корфу към осем часа сутринта до самата бастарда, където той ме предаде, като ме увери, че щял да изпрати веднага целия ми багаж на господин Д. Р. и да докладва на генерала. Комендантът на галерата, господин Фоскари, не ме прие особено радушно. Без да каже нито дума, той ме изпрати на мястото, където профосът[19] ме накара да седна и да си протегна крака, за да ми сложи веригата, която в тази страна не обезчестява никого, за жалост дори не и наказаните в галерите, с които се отнасят по-добре, отколкото с войниците. Имах вече верига на десния си крак, когато адютантът на Негово Превъзходителство заповяда на тъмничаря да ми върне шпагата и да ме пусне на свобода. Исках да поднеса почитанията си на благородния губернатор, но той без съмнение се срамуваше малко и адютантът ми каза, че Негово Превъзходителството ме освобождава от това ми желание. Аз се поклоних пред генерала, без да говоря каквото и да било. Той обаче със сериозен тон заяви, че за в бъдеще трябва да бъда по-разумен и да науча, че първият дълг на един войник е подчинение. Разбрах напълно значението на тези думи и се съобразявах с тях.

Появата ми у господин Д. Р. предизвика радост по всички лица. Такива моменти са ми били винаги толкова скъпи, че са ме карали да забравя преживените неприятности и да се считам щастлив. Не е възможно да се наслаждаваме истински на едно удоволствие, ако то не се предхожда от някакво мъчително чувство. Господин Д. Р. беше толкова зарадван, че се спусна към мен и нежно ме прегърна. След това извади един красив пръстен от пръста си, подари ми го и каза, че съм сторил много добре, като съм оставил цял свят и особено него в неведение, относно мястото на бягството ми.

— Вие не можете да си представите — добави той благородно и свободно, — колко се интересува госпожа Ф. за вас. Ще й доставите голямо удоволствие, ако отидете веднага при нея!

Каква радост да получа този съвет от самия него! Но думата „веднага“ ми беше неприятна. Понеже бях прекарал нощта в гемията, страхувах се, че безредието на дрехите ми би могло да ми навреди в нейните очи. Не можех нито да му откажа, нито да му кажа причината.

За моята богиня не беше още ден, но нейната камериерка ме пусна да вляза и ме увери, че господарката й скоро щяла да звъни и да се сърди, задето не ме е видяла. През този половин час, който прекарах заедно с нея, една симпатична бъбривка, научих много неща, които ми доставиха извънредно голямо удоволствие, особено различните мнения относно бягството ми. Стигнах до заключението, че отношението ми към цялата тази случка беше намерило всеобщо одобрение. Щом уважаемата госпожа видя своята камериерка, накара я да ме повика. Пердетата бяха дръпнати и аз имах чувството, че виждам Аврора[20], заобиколена от розите и перлите на утрото. Казах й, че без заповедта на господина Д. Р. не бих се осмелил никога да се покажа пред нея в това състояние, в което се намирах, а тя ми отговори с приятелски тон, че господин Д. Р. знаел какво съчувствие изпитвала тя към мен и затова е сторил много добре, като ме е изпратил толкова бързо.

— Не зная, уважаема госпожо, как съм могъл да заслужа едно толкова голямо щастие, когато съм се стремял само към снизхождение.

— Ние всички се учудвахме на силата, която показахте, когато не пронизахте глупака с вашата шпага. Биха го изхвърлили през прозореца, ако не беше избягал веднага.

— Аз бих го убил, уважаема госпожо, не се съмнявайте в това, ако вие не бяхте там.

— Комплиментът е много галантен, но не е вероятно, че сте мислили за мен в онзи момент.

При тези думи въздъхнах, наведох очи и обърнах глава. Тя видя пръстена ми, за да даде друга насока на разговора. Първо похвали господин Д. Р., щом узна как ми е направил този подарък. После поиска да й разкажа живота си на острова, което изпълних, но благоразумно не споменах нищо за моите красиви шивачки, понеже още тогава знаех, че животът изисква да се забравят много истини.

Тя се смя сърдечно на всичко, което й разказах, а държането ми й се стори учудващо.

— Бихте ли имали смелостта — попита ме тя, — да разкажете всичко това със същите изрази на главния проведитор?

— Не се съмнявайте в това, уважаема госпожо, при положение, че той ме помоли за това.

— Е добре, бъдете готов да удържите на думата си. Искам — добави тя, — този доблестен господин да ви обикне и да стане ваш покровител.

Когато я напуснах с възхитено от приема й сърце, отидох у майор Мароли, за да се осведомя за състоянието на моята каса. Разбрах със задоволство, че след изчезването ми не ме беше считал повече за негов съдружник. Той взе четиристотин цехина от касата и ми ги предостави, за да стана отново съдружник, ако условията ме задоволяват.

Вечерта се облякох внимателно и потърсих адютант Миноти, за да посетим заедно госпожа Сагредо, любимката на генерала. Тя беше най-красивата от венецианските дами в Корфу, с изключение на госпожа Ф. Посещението ми я изненада, тъй като тя беше причината за всичко, което стана и мислеше, че й се сърдя. Разочаровах я, като говорих съвсем открито с нея, а тя в замяна ме помоли да прекарвам понякога вечерите си у нея. На тази много любезна покана отговорих с едно навеждане на главата, без да приема или да откажа. Знаех, че госпожа Ф. не можеше да я търпи. Освен това, дамата обичаше картоиграта и за да й се хареса, човек трябваше да я остави да спечели. А да се реши човек на едно от двете, трябва да обича обекта и да има намерения да го завладее. Аз не се намирах в такова положение. Адютантът Миното не играеше, но беше спечелил милостта й с това, че по вежлив начин й услужваше с пари.

При завръщането ми в хотела намерих госпожа Ф. съвсем сама, господин Д. Р. беше зает с писане. Докато седях при нея, тя ме подкани да й разкажа всичко, което съм преживял в Цариград. Моята среща с жената на Юсуф много й хареса, но нощната баня на трите нимфи на Исмаил съвсем я запали. Скрих подробностите според силите си, но когато ставах неясен, трябваше да се изразявам по-точно. Тя не пропусна да ме укори и обясни, че съм могъл да бъда по-деликатен. Чувствувах, че пътят, по който ме насочи, трябваше да я настрои в моя полза и бях убеден, че всеки, който умее да събужда страсти, може лесно да бъде осъден да ги задоволи. Това беше наградата, към която се стремях.

Случайно господин Д. Р. този ден беше поканил гости за вечеря. Аз трябваше, естествено, да разкажа с най-малките подробности всичко, което бях извършил и което ми се беше случило от момента, в който получих заповедта да се предам в ареста до моето освобождение. Господин Фоскари, комендантът на бастардата, седеше до мен и краят на моя разказ без съмнение не му беше много приятен.

Прочее, моята история се хареса на цялото общество и се взе решение господин главният проведитор да има удоволствието да я чуе от моята собствена уста. Тъй като бях казал, че в Кастропо има много сено, нещо, което липсваше напълно в Корфу, господин Д. Р. ме посъветва да използувам тази възможност, за да си издействувам една заслуга пред генерала, като го уведомя веднага за това. Още на следната сутрин последвах съвета и бях изслушан много любезно. Негово Превъзходителство определи деня, в който трябваше да се вземе сеното и да се донесе в Корфу.

Два или три дни по-късно една вечер седях в кафенето, когато дойде адютант Миното и ми каза, че генералът искал да говори с мен. Не е трудно да се разбере, че този път аз изпълних точно заповедта.

[1] Старият вече Казанова, пишещ спомените си в Чехия, загатва тук (а също и на други места в книгата си) за неприятностите, които е имал с прислужниците в замъка, в който е живял. — Б.пр. ↑

[2] Заклинатели. — Б.пр. ↑

[3] Хазартна игра на карти, измислена във Венеция и впоследствие много разпространена във Франция. — Б.пр. ↑

[4] Принц Евгений Савойски, прочут австрийски военачалник (1663–1736). — Б.пр. ↑

[5] Човек, приел нова вяра — вероотстъпник. — Б.пр. ↑

[6] Тънко златно изделие, подобно на дантела. — Б.пр. ↑

[7] Вид коняк. — Б.пр. ↑

[8] Вид вино. — Б.пр. ↑

[9] Джон Кит, наричан Лорд Маришал (1693–1778). — Б.пр. ↑

[10] Галеаса — военен кораб. — Б.пр. ↑

[11] Провинция в Северна Франция. — Б.пр. ↑

[12] Фрина — Древногръцка красавица и прочута любовница, послужила като модел на скулптора Праксител за статуята му Венера. — Б.пр. ↑

[13] Пространство в една крепост между външната стена и вътрешните постройки. — Б.пр. ↑

[14] От виден флорентински род, омъжена в 1600 г. за френския крал Анри IV. — Б.пр. ↑

[15] Голяма лодка с гребла. — Б.пр. ↑

[16] Лодкар. — Б.пр. ↑

[17] Един от Йонийските острови. — Б.пр. ↑

[18] Гемия. — Б.пр. ↑

[19] Подофицер, който е надзиравал затворниците. — Б.пр. ↑

[20] Древноримска богиня на зората. — Б.пр. ↑

Глава четиринадесета

Продължение на моята любовна история. Пътуване до Отранто. Постъпвам на служба при госпожа Ф. Щастливо нараняване на крака.

Събралите се бяха много. Влязох съвсем тихо. Негово Превъзходителство ме видя, лицето му се развесели и погледите на всички се обърнаха към мен, когато той каза на висок глас:

— Ето един млад човек, който разбира от принцове.

— Уважаеми господине — отговорих веднага, — станал съм познавач в тази област, понеже съм общувал често с подобни хора.

— Дамите са любопитни и искат да узнаят какво сте правил от изчезването ви до вашето завръщане.

— Значи ли това, че ме приканвате към публична изповед?

— Щом го разбирате така, то пазете се да не изпуснете и най-дребната подробност и се дръжте тъй, като че ли аз не присъствувам.

— Напротив, понеже само от Ваше Превъзходителство очаквам опрощение. Но историята ще бъде много дълга.

— В такъв случай изповедникът ви позволява да седнете.

Разказах историята си най-изчерпателно, премълчах само честите ми срещи с нимфите на острова.

— Цялата история — ми каза старият господин — е поучителна.

— Да, уважаеми, защото тя доказва, че един млад човек никога не е изложен на опасност да се провали, когато е обзет от голяма страст и има възможност да следва собствената си воля, понеже носи в джоба си пълна със злато кесия.

Исках да си отида, но дворцовият управител дойде при мен и съобщи, че Негово Превъзходителство ме кани да остана за вечеря. Имах очевидно честта да седя на неговата маса, но не и да ям. Трябваше да отговарям на хилядите въпроси, които ми се отправяха от всички страни, тъй че ми беше невъзможно да сложа хапка в устата си.

Седях до викарий Булгари и го помолих за извинение, задето се бях пошегувал със заклинанията на отец Делдимопуло.

— Това е измама — отговори ми той, — но е много мъчно да се направи нещо против нея, защото тя носи печата на древността.

При десерта госпожа Ф. прошепна нещо на ухото на генерала, при което той се обърна към мен и каза, че на драго сърце би изслушал какво ми се е случило през време на пребиваването ми в Цариград с жената на Юсуф, както и при един друг турчин, в чийто дом съм бил свидетел на къпане при лунна светлина. Много изненадан, аз обясних, че това са комедии, които не заслужават да ги разказвам. Най-възмутително от всичко ми се струваше недискретността на госпожа Ф., която не трябваше да посвещава целия Корфу в това, което бях й разказал на четири очи. Съжалявах, че тя не беше по-предпазлива по отношение на доброто си име, което ми беше по-близко до сърцето, отколкото личността й.

Когато два или три дни по-късно останах насаме с нея, тя попита:

— Защо не пожелахте да разкажете на генерала приключенията си в Цариград?

— Защото не исках да узнаят всички, че ми позволявате да ви забавлявам с подобни неща. Каквото аз, уважаема госпожо, се осмелявам да споделя с вас на четири очи, положително не бих го разказал пред всички.

— А защо не? Ако мълчите от чувство на уважение, когато не сме сами, то толкова повече би трябвало да правите това, когато съм сама.

— Имах желание да ви развеселя, а се изложих на опасност да предизвикам вашето неодобрение, но уважаема госпожо, това няма да се случи вече.

— Аз не искам да споделяте с мен вашите намерения, но ми се струва, че ако сте имали желанието да ми се харесате, то не би трябвало съзнателно да предизвиквате тъкмо обратен резултат. Ние ще вечеряме у генерала. А вас ще ви покани от негово име господин Д. Р. Убедена съм, че той ще повтори желанието си и ще бъдете принуден този път да го изпълните.

Скоро след това наистина дойде господин Д. Р. и ние се отправихме към генерала. По пътя аз разсъдих, че трябваше да погледна на този обрат като на щастие, въпреки че тя искаше да ме унижи, защото, принуждавайки ме да се оправдавам, тя ме предизвика да й се обясня, а това не можеше да й бъде безразлично.

Главният проведитор ме прие радушно и лично ми предаде едно писмо, пристигнало за мен същия ден от Цариград. След като му благодарих с дълбок поклон, поставих писмото в джоба си, но той ме спря, като ми каза, че бил любител на новини и мога да прочета писмото пред него. Аз го отворих, беше от граф Боневал. Когато чу името на добрия Юсуф, генералът ме помоли да му разкажа историята с неговата жена. Понеже не можах да отклоня поканата, почти цял час забавлявах Негово Превъзходителство и обкръжените му с история, в която нямаше нищо достоверно, освен сериозността, с която я разказвах. По този начин нито накърних достойнството на приятеля си Юсуф, нито изложих госпожа Ф., напротив, представих се в благоприятна светлина. Измислената от мен случка ми правеше чест и аз изпитах истинска радост, когато хвърлих поглед към госпожа Ф. и прочетох по лицето й, че тя, макар и смутена, изглеждаше доволна.

Когато по-късно се озовахме в нейната къща, тя каза в присъствието на господин Д. Р., че описаната от мен история била много хубава, макар да е само приказка. След това се обърна към господин Д. Р. и продължи:

— Той твърди, че ако каже истината за разговора си с жената на Юсуф, би създал пред хората убеждението, че ме занимава с неприлични истории. Как мислите? Въпреки това, господин Казанова, опишете ни тази среща със същите изрази, които употребихте пред мен!

— Да, синьора, мога, ако искам.

Ядосан, аз все пак обрисувах приключението като въодушевен художник, одухотворяващ картината с всичките оттенъци на страстта и без да прикривам нищо от чувствата, които прелестите на гъркинята бяха възбудили в мен.

— И вие намирате — каза господин Д. Р. на дамата, — че това трябваше да стане достояние на цялото общество?

— Ако не е правилно да го разказва публично, то също така не е редно да ми го разказва насаме!

— Това можете да знаете само вие. Ако историята не ви е харесала — да. Ако ви е забавлявала — на мен самия трябва открито да призная, тя ми се видя много забавна, — но аз бих го укорил, ако я разкаже по същия начин пред по-голяма аудитория.

— Тогава, моля — обърна се към мен госпожа Ф., — за в бъдеще ми разказвайте насаме само това, което бихте могли да повторите пред повече слушатели.

— Уважаема госпожо, обещавам ви да се придържам към вашето предписание.

— Разбира се — извика господин Д. Р., — тя си запазва напълно правото да отмени тази заповед, когато намери за добре.

Аз бях обиден, но съумях да прикрия яда си. Малко след това си отидохме.

Започнах да опознавам прелестната жена, но колкото по-дълбоко прониквах в характера й, толкова по-лесно предвиждах всички изпитания, на които щеше да ме подложи. Но все едно, имах смелостта да упорствувам срещу тръните, за да мога да откъсна розата. Преди всичко, правеше ми голямо удоволствие да виждам, че господин Д. Р. съвсем не беше ревнив, макар че аз, изглежда, го предизвиках. Това беше много важно.

Няколко дни по-късно стана дума за това, че съм имал нещастието да остана без нито един хелер в лазарета на Анкона.

— Въпреки това — разказах й, — аз се влюбих там в една млада и красива гръцка робиня и заради нея едва не наруших санитарните предписания.

— Как стана тава?

— Уважаема госпожо, вие сте сама и аз не съм забравил вашите заповеди.

— Значи, е много неприлично?

— Не, но не бих желал да ви го разказвам пред други.

— Добре тогава! — усмихна се тя. — Отменям заповедта, както господин Д. Р. предсказа. Говорете!

Описах й всички подробности и напълно вярно цялото приключение и понеже виждах, че тя се замисли, преувеличих нещастието си.

— Какво разбирате под нещастие? Според мен гъркинята е за съжаление, не вие. Не сте ли я виждали повече?

— О, да, но не смея да ви го кажа.

— Продължете до края! Това е глупост. Кажете ми всичко. Готова съм да чуя от вас дори някоя лоша шега.

— Съвсем не, уважаема госпожо! Това беше една много сладка, макар и непълна наслада.

— Разкажете! Но не наричайте нещата с истинските им имена, това е най-важното.

Вследствие тази нова заповед аз й разказах, без да я гледам в лицето, за срещата си с гъркинята в присъствието на Белино и за недовършения любовен акт, който извършихме по едно висше вдъхновение до момента, когато прелестната гъркиня се изтръгна от обятията ми при завръщането на господаря й. След това прехвърлих разговора на друга тема.

Щастието, което и в най-отчаяните ситуации не ме бе изоставяло, и в този случай не искаше да ме третира както лоша мащеха. Моята красавица си поряза пръста доста дълбоко, извика от болка, протегна нежната си ръка и ме помоли да изсмуча кръвта. Ако читателят ми е влюбен, или е бил някога такъв, той ще отгатне как изпълних приятната си задача. Какво е една целувка? Не е ли тя палещото желание да се слеем с любимото същество? А кръвта, която аз изсмуках от тази прелестна рана, какво беше друго, ако не една частица от обожаваното от мене същество? Когато свърших, тя ми благодари нежно и ми каза, че би трябвало да изплюя кръвта.

— Тя е тук! — казах аз, като поставих, ръка на сърцето си. — И Бог знае каква наслада ми е доставила.

— Вие сте погълнали кръвта ми с наслада? Не сте човекоядец, надявам се?

— Не съм, уважаема госпожо, но бих се страхувал да не ви оскверня, ако оставя да бъде изгубена дори една капка.

Една вечер разговорът стигна до радостите на предстоящия карнавал и се чуха горчиви оплаквания, че нямало да има театър. Предложих веднага услугите си да се погрижа на мои разноски за една театрална трупа, ако се наемат веднага всички ложи и ми се даде изключителното право да държа банката на фараон. Нямаше време за губене, понеже карнавалът наближаваше и аз трябваше да отида в Отранто[1]. Предложението ми се прие с радост и генералът ми даде една фелука[2] на разположение. За три дни всички ложи бяха закупени и един евреин взе целия партер, с изключение на два дни през седмицата, които запазих за себе си. Карнавалът тази година беше много дълъг, затова имах изгледи за успех. Казват, че театралното предприемачество била трудна професия, но аз мога да твърдя обратното.

Отплавах от Корфу с настъпването на нощта и благодарение на попътния вятър пристигнах в Отранто в зори, без гребците ми да са потопили греблата си. От Корфу до Отранто са само четиринадесет или петнадесет мили.

Не слязох на сушата, защото в Италия всичко, което пристига от изток, се подлагаше на карантина.

Щом съобщих, че съм пристигнал, за да наема театрална трупа за Корфу, дойдоха директорите на двете трупи, които се намираха по това време в Отранто. Най-напред поисках да се запозная с всички членове на двете трупи.

Двамата конкуренти изпаднаха в твърде смешна ситуация, защото всеки от тях искаше другият да покаже пръв трупата си. Според началника на пристанището от мен зависело да сложа край на препирнята, като им кажа коя да се представи първа. Едната беше неаполитанска, другата — сицилийска. Тъй като не познавах нито една от двете, назовах първо неаполитанската. Нейният директор, дон Фастидио се натъжи много от това, докато Батипалия светеше от радост, като се надяваше, че след сравнението щях да предпочета неговите хора.

Един час по-късно видях Фастидио да пристига с актьорите си. Представете си изненадата ми, когато познах Петронио и сестра му Марина. Щом ме забеляза, тя нададе радостен вик и падна в обятията ми. И ето че се разигра ужасна сцена между дон Фастидио и началника на пристанището. Тъй като Марина беше на заплата при дон Фастидио, началникът на пристанището го принуди да я даде в лазарета, където тя трябваше да прекара на негови разноски карантината. Бедната малка плачеше, но аз не можех да поправя несправедливостта. Най-сетне турих край на караницата, като казах на дон Фастидио да ми представи всички един по един. Към тях спадаше и Петронио, който играеше ролите на любовник. Той подшушна, че имал за мен писмо от Тереза. С удоволствие наблюдавах един венецианец, когото познавах и който играеше Панталоне[3], три актриси, които можеха да се харесат, една Пулчинела[4], една Скарамуча[5], но като цяло трупата ми изглеждаше много посредствена.

Накарах Фастидио да ми каже точно колко ще иска дневно, защото бих предпочел неговия конкурент, ако той ми поиска по-евтино.

— Господин офицер — каза той, — вие ще приготвите за двадесет души шест стаи и десет легла, към тях една обща зала, ще платите всички разноски по пътуването и дневно по тридесет неаполитански дуката. Тук имате моя репертоар, можете да изберете, за да играем всяка пиеса, която харесате.

Сетих се за бедната Марина, която трябваше да прекара цялото мъчително време в лазарета, преди да може отново да се яви на сцената, и казах на Фастидио да приготви договора, понеже имам намерение веднага да замина.

Едва бях изрекъл тези думи, когато между предпочетения и отхвърления директор избухна открита война. Последният беше като побеснял и наричаше Марина курва, като твърдеше, че тя в съгласие с Фастидио нарочно е нарушила санитарното предписание, за да ме принуди да наема нейната трупа.

Петронио взе страната на сестра си и дойде на помощ на Фастидио. Нещастният Батипалия бе изхвърлен след един хубав бой, който във всеки случай не компенсираше изпуснатата сделка.

Четвърт час по-късно Петронио ми донесе писмото на Тереза. Тя станала богата, след като съсипала херцога. Все още пазела верността си към мен и ме очаквала в Неапол.

Надвечер напуснах Отранто с двадесет комедианти и шест големи сандъка, в които се намираха всички нужни принадлежности за сцената. Лекият южен вятър, който духаше при отплаването ни, би могъл да ме откара за десет часа в Корфу, но след като плавахме един час с платна, моят корабушири съобщи, че е забелязал при лунна светлина да се приближава друг кораб, който ще ни ограби, ако е пиратски. Не исках да рискувам, затова се върнах обратно в Отранто. На разсъмване отплавахме отново. Но едва бяха изминали и два часа, когато капитанът ми каза, че се е появила някаква бригантина[6], според него пиратска, понеже маневрирала, така, като че иска да ни пресрещне. Казах му да промени посоката, за да разберем дали ще ни последва. Бригантината извърши веднага същата маневра. Тъй като не можех вече да се върна в Отранто, а нямах никакво желание да отида в Африка, наредих на капитана да отседнем в най-близкото пристанище на калабрийското крайбрежие. Моряците трепереха от страх, който се предаде и на моите комедианти! Скоро на целия кораб цареше тревога. Всеки се уповаваше на някой светия, но не чух нито един от сбирщината да се уповава на Бога.

Мръщенето на Скарамуча и мрачното безутешно лице на Фастидио представляваха картина, на която бих се смял сърдечно, ако не ми пречеше грозящата ни опасност. Само Марина, която нямаше никакво понятие за размера на заплахата, беше весела и се шегуваше с общия страх.

Надвечер, когато се изви силен вятър, заповядах да вдигнат всички платна и да плават все напред, дори и вятърът да станеше по-силен. Бях се решил да прекося залива, за да се подсигуря срещу нападенията на морския разбойник. След като плавах цялата нощ с опънати платна, реших до Корфу да гребем. Корабът се намираше в средата на залива и когато се мръкна, моряците бяха напълно изтощени, но аз вече не се страхувах. Внезапно започна да духа северен вятър. За по-малко от час той стана толкова силен, че бяхме подкарани с поразяваща бързина. Фелуката изглеждаше всеки момент, че ще се обърне. Ужас се изписа по лицата на всички, но цареше пълно мълчание, тъй като бях заповядал да продължим под страх на смъртно наказание. Въпреки усложненото положение, аз трябваше да се смея на хълцанията на страхливия Скарамуча. Кормчията беше способен моряк и понеже вятърът бе постоянен, чувствувах, че ще стигнем благополучно до целта. Наистина, на зазоряване видяхме Корфу и към девет часа слязохме на сушата. Всички бяха учудени, че ни виждат да пристигаме от тази страна.

Щом моята трупа слезе от кораба, естествено, младите офицери се приближиха, за да огледат артистките. Това беше в реда на нещата. Те им се видяха не особено привлекателни, с изключение на Марина, която прие безропотно съобщението ми, че няма да мога да й обърна внимание. Бях сигурен, че няма да й липсват обожатели. Моите актриси, които на пристанището изглеждаха грозни, получиха друга оценка, когато се появиха на сцената, а най-много от всички се хареса жената на Панталоне. Когато капитанът на линеен кораб Дуодо я посети и се сблъска с ревността на господин Панталоне, бе принуден да го удари няколко пъти с бастуна си. На другия ден дон Фастидио ми заяви, че актьорът и жена му не искат да играят повече. Опитах се да загладя положението, като им осигурих едно представление като особен бенефис.

Жената на Панталоне получи овации, но се бе почувствувала обидена от партера, който в знак на одобрение аплодирал двусмислено. Тя дойде да ми се оплаче в ложата на генерала, където обикновено се намирах. За да я утеши, генералът й обеща от мое име още едно бенефисно представление в края на карнавала. Тъй или иначе, аз трябваше да се съглася. Наистина, за да задоволя това ненаситно изчадие, аз му предоставих постепенно, едно след друго, всичките седемнадесет представления, които бях запазил за себе си. Разреших едно и на Марина, по желание на госпожа Ф., която се интересуваше от артистката, откакто бе имала честта да закуси с господин Д. Р. насаме в една вила извън града.

Това великодушие ми струваше повече от четиристотин цехина, но банката ми донесе повече от хиляда, макар че никога не теглех сам, тъй като работите около театъра не ми оставяха време за това.

Чест за мен бе, че устоях да не поддържам никакви любовни връзки с актрисите, което би било много лесно. Дори госпожа Ф. призна, че не ме считала за толкова разумен. През цялото време на карнавала бях толкова зает, че не можех да мисля не само за любов, но и за тази, която ми беше толкова близко до сърцето. Едва след започването на постите и след заминаването на артистите се отдадох всецяло на страстта си.

Една сутрин при мен дойде пратеник на госпожа Ф. с молба да я посетя. Беше единадесет часът. Отидох незабавно, за да разбера с какво бих могъл да й бъда полезен.

— Повиках ви — каза ми тя, — за да ви върна двестате цехина, които ми заехте по такъв благороден начин и разбира се, да ми върнете полицата.

— Вашата полица, уважаема госпожо, не е вече в моите ръце. Тя е в запечатан плик у господин нотариуса Н. Н., който трябва да я върне, съгласно тази разписка, само на вас.

— Защо не сте я задържали у вас?

— Страх ме беше да не бъде открадната или по някакъв начин да се загуби. Или представете си, че умра, а не искам полицата да попадне в други ръце, освен във вашите.

— Постъпката ви е продиктувана сигурно от най-добри чувства, но струва ми се, че би трябвало да си запазите правото сам да изтеглите полицата.

— Не съм предвидил тази възможност.

— Но тя все пак съществува. Значи ли това, че мога да поискам от нотариуса да ми изпрати плика?

— Без съмнение, уважаема госпожо.

В крайна сметка нотариусът й върна писмото.

В плика обаче имаше само един нечетлив лист хартия, на който едва личеше името й.

— Това свидетелствува — каза ми тя, — за един, както благороден, така и деликатен начин на действие. Признайте обаче, не мога да бъда убедена, че това е наистина моята полица, макар да разчитам името си.

— Така е, госпожо, и щом не сте сигурна, аз съм постъпил неправилно.

— Налага ми се да бъда сигурна в нея. Все пак не бих могла да се закълна.

— Признавам.

През следващите дни ми се стори, че държането й към мен коренно се бе променило. Тя не ме приемаше вече в утринна доба и аз трябваше да се отегчавам и да чакам, докато слугинята й я облече, едва тогава бивах допускан в стаята й.

Когато разказвах нещо, тя се правеше, че не ме разбира или като че не може да открие остроумието в игрословието или в анекдота, често дори не ме поглеждаше и тогава се смущавах. Когато господин Д. Р. се смееше на нещо, което бях казал, тя го питаше защо се смее, а когато той повтаряше моя разказ, тя го намираше плитък и безвкусен. Когато се разкопчаеше някоя от нейните гривни, естествено, аз предлагах услугите си да я закопчая, но тогава се оказваше или че не искала да ми създава труд, или че не съм познавал механизма на пружината, и това било задължение на слугинята й. Моята раздразнителност постепенно стана видима, но тя се преструваше, че не я забелязва. Когато господин Д. Р. ме приканваше да кажа нещо приятно и аз не започвах веднага, тя казваше, че съм стигнал вече до дъното на чувала си и съм напълно изчерпан. Разсърден, аз й признах това и понеже не получих нито веднъж похвала от нея, предпочитах да мълча. Все пак страстта ме разяждаше, защото не знаех на какво се дължи тази промяна, тъй като ми се струваше, че не бях дал ни най-малкия повод за това. Исках да се реша да й покажа открито моята ненавист, но щом ми се удадеше случай за това, нямах смелост.

Когато една вечер господин Д. Р. ме попита дали съм се влюбвал често, аз отговорих:

— Три пъти, уважаеми господине.

— И винаги щастливо, нали?

— Винаги нещастно. Първия път може би защото като абат не смеех да си призная. Втория път, защото едно ужасно, непредвидено обстоятелство ме принуди да се отдалеча от любимото същество точно в момента, когато желанията ми трябваше да се изпълнят. Третия път дамата, в която бях влюбен, изпитваше състрадание към мен и вместо да ме ощастливи, реши да ме излекува от страстта ми.

— И какво лечебно средство употреби тя за тази цел?

— Не беше вече любезна.

— Разбирам, тя се е отнесла лошо с вас, вие наричате това състрадание? Лъжете се.

— Сигурно — каза уважаемата госпожа — изпитваме състрадание към някого, когото обичаме и не искаме да го излекуваме, като го направим нещастен. Тази жена никога не ви е обичала.

— Това не ми се вярва, уважаема госпожо.

— Но излекувахте ли се?

— Напълно, защото, когато се сетя за нея, чувствувам, че съм студен и равнодушен. Все пак необходимо беше доста време, за да оздравея.

— Предполагам, че е минало достатъчно време, за да се влюбите в някоя друга?

— В някоя друга? Струва ми се споменах, че тя беше последната.

Няколко дни по-късно господин Д. Р. ми каза, че госпожа Ф. не била добре, а той не може да й прави компания и аз трябвало да отида, защото е убеден, че това ще й достави голямо удоволствие. Аз го послушах и по-късно повторих пред госпожа Ф. дума по дума съвета на Д. Р. Тя отговори, без да ме погледне, че има треска и затова не ме кани да остана. Убедена била, че ще се отегчавам.

— Във ваше присъствие, уважаема госпожо, не мога да се отегчавам. Мога да си отида само ако ми заповядате, но в такъв случай ще остана в чакалнята ви, понеже трябва да дочакам господин Д. Р.

— Тогава седнете, ако обичате!

Тази грубост ме възмути, но аз я обичах, пък и сега ми се струваше толкова хубава! Останах мълчалив и неподвижен като статуя. Тя позвъни за камериерката си и ме помоли да я оставя за момент сама. Няколко минути по-късно ме повика отново:

— Какво стана с вашето весело настроение?

— Ако веселото ми настроение е изчезнало, уважаема госпожо, то това може да е станало само под ваше влияние.

— Какво трябва да направя, за да си го възвърнете?

— Бъдете към мен такава, каквато бяхте, когато се завърнах от Казоло. От четири месеца не съм ви приятен и понеже не мога да разбера защо, това дълбоко ме наскърбява.

— Аз съм си същата. В какво отношение ме намирате променена.

— О, небеса! Във всичко, с изключение на личността ви. Но аз съм взел вече своето решение.

— И какво е то?

— Искам да страдам мълчаливо. Нищо не може да отслаби чувствата, които вие ми вдъхнахте. Винаги ще ме изпълва желанието да ви убедя в моята преданост!

— Благодаря ви, но не зная защо трябва да страдате заради мен. Аз ви съчувствувам и изслушвам с удоволствие вашите приключения. Така например много съм любопитна да ми разкажете за вашите три любовни връзки.

Измислих веднага три истории, в които се говореше много за чувства и идеална любов, но избягвах каквито и да било описания на чувствени наслади, особено когато забелязвах, че тя очакваше нещо подобно. Познавах я достатъчно добре, за да зная, че това беше най-доброто средство да постигна желаната цел. Тя направи една забележка, която ме засегна чувствително. Отнасяше се до онази от трите, която от състрадание се беше наела да ме излекува от любовта ми.

— Ако наистина ви е обичала — каза тя, — то възможно е да е искала да излекува не вас, а самата себе си.

На следващия ден нейният съпруг, господин Ф., помоли моя генерал Д. Р. да ми позволи да замина за три дни в една експедиция до Бутинтро, тъй като неговият адютант бил тежко болен. Бутинтро се намира на разстояние седем морски мили от Корфу. То е най-близко лежащото място на континента, едно обикновено село в Епир, днешна Албания, принадлежи още на венецианците.

Следвайки основното политическо начало, че занемареното право е загубено право, венецианците изпращат там всяка година четири галери с осъдени, за да секат дърва и да ги натоварват на кораби. Те са съпроводени от военни части, за да надзирават осъдените, които без тези предпазни мерки биха могли да избягат. Понеже една от четирите галери следваше да бъде екипирана от господин Ф., трябваше му един адютант и изборът му падна върху мен.

Отплавахме и на четвъртия ден докарахме голям запас дърва. Беше Велики петък. Когато отидох в жилището на господин Д. Р., го заварих сам на терасата. Замислен, след късо мълчание той каза нещо, моето никога няма да забравя:

— Господин Ф., чийто адютант вчера умря, току-що ме помоли да го замествате, докато успее да си намери друг. Аз му отговорих, че нямам право да се разпореждам с вас и трябва да разговаряте лично. Ако ме помолите за позволение, не бих имал нещо против, макар че се нуждая от двама адютанти.

— От завръщането ми насам, господине, ако ми благодари, задето съм отплавал с неговата галера до Бутинтро — нищо друго.

— Без съмнение, той ще ви говори за това, какво ще му кажете?

— Убеден съм, че никога не бих напуснал Ваше Превъзходителство, без изричната ви заповед.

— Аз сигурно няма да ви дам тази заповед.

Докато господин Д. Р. говореше, влязоха госпожа и господин Ф. Понеже предполагах за какво щеше да стане дума, аз излязох веднага. Четвърт час по-късно бях повикан и господин Ф. ми каза със сърдечен тон:

— Нали, господин Казанова, ще ви е приятно да бъдете адютант при мен?

— Негово Превъзходителство, значи, ме уволнява?

— Съвсем не — каза господин Д. Р., — но ви предоставям свободен избор.

— Уважаеми господине, невъзможно ми е да бъда неблагодарен.

Стоях смутен, с наведени очи. Не се мъчех да прикрия смущението си. Страхувах се от погледите на госпожа Ф., които не бих желал да срещна за нищо на света, толкова повече, че тя би могла да отгатне всичко, каквото ставаше в душата ми. Миг след това мъжът направи със студен тон глупавата забележка, че при него съм щял да имам много по-напрегната служба, отколкото при господин Д. Р., освен това би било много по-голяма чест да служа на губернатора на галерите, отколкото на един обикновен сопракомито. Исках да отговоря, но уважаемата госпожа взе думата и каза с любезен глас и съвсем непринудено изражение:

— Господин Казанова има право.

След това заговориха за друго и аз излязох, за да обмисля случилото се.

Най-сетне стигнах до заключението, че господин Ф. ме е изискал от господин Д. Р. само по настояване на жена си или най-малкото с нейно съгласие. Това поласка едновременно и любовта, и самочувствието ми. Впрочем, моята чест беше поставена на карта, тъй като можех да приема тази смяна на службата само ако съм сигурен, че настоящият ми началник е съгласен. Аз ще приема, си казах, щом господин Д. Р. ми каже направо, че с приемането ще му доставя удоволствие. А затова трябва да се погрижи господин Ф.

Същата вечер имах честта да подам ръка на госпожа Ф. при процесията на Велики петък, която всички благородници следваха пеша. Очаквах да ми каже някоя дума по този повод, но тя мълчеше. Любовта ми беше в отчаяние и прекарах цялата нощ, без да мога да затворя очи. Страхувах се, че отказът ми я беше обидил и тази мисъл ме измъчваше. През целия следващ ден не хапнах нито троха. Чувствувах се като болен и си легнах с треска, която ме принуди на другия ден да остана на легло.

На следния ден бях все още много слаб и исках да остана в стаята си, но дойде един пратеник на госпожа Ф. Забраних му да споменава, че ме е намерил на легло, станах и отидох у тях. Влязох в стаята й бледен и разстроен. Тя помълча един миг, като че ли искаше да размисли защо е пратила да ме викат, и после каза:

— Както знаете, нашият адютант умря и трябва да намерим заместник. Моят мъж, който ви харесва, е убеден, че господин Д. Р. ви предоставя свободен избор, и си е внушил, че ще приемете, ако аз самата ви помоля да ни направите това удоволствие. Ако желаете да дойдете, ще получите съседната стая.

Тя ми показа една стая непосредствено до нейната спалия и така разположена, че дори нямаше нужда да идвам на прозореца, за да мога да я виждам.

— Господин Д. Р. — ми каза тя — ще остане все така благосклонен към вас. А сега кажете ми, искате ли да дойдете или не?

— Много бих искал, уважаема госпожо, но не мога.

— Не можете? Това е странно. Какво го възпира, когато сте сигурен, че с приемането ще направите удоволствие както на господин Д. Р., така и на нас?

— Ако бях сигурен в това, бих приел веднага, но аз не чух от неговата собствена уста нищо друго, освен че ми предоставя свободен избор.

— Значи се страхувате да не го наскърбите, ако дойдете при нас?

— Това е възможно, а аз за нищо на света не бих искал.

— Аз съм сигурна в противното.

— Имайте добрината да го накарате да ми каже това.

— И тогава ще дойдете?

— О, боже мой! Моментално!

При това възклицание, което беше твърде красноречиво, аз се обърнах настрана, за да не я смутя. Тогава тя поиска наметката си да отиде на литургия и ние напуснахме къщата. Когато слизахме по стълбата, ръката й се опираше на моята. За пръв път получавах това благоволение. Погледнах на него като на един добър знак. Когато освободи ръката ми, тя ме попита дали нямам треска, понеже ръката ми бяла съвсем гореща.

След излизане от църквата й подадох наново ръка, за да се качи на колата на господин Д. Р., когото случайно срещнахме. Щом се сбогувах с тях, побързах да се върна в къщи, за да си отдъхна и да се отдам на душевната си радост, защото не се съмнявах повече, че бях обичан и вярвах, че господин Д. Р. не би могъл да откаже при тези обстоятелства на госпожа Ф. исканата от нея услуга.

Какво е любовта! Чел съм много древни празнословия по този въпрос, чел съм също и по-голямата част от съвременните теории, но каквото и да е казано, каквото и аз самият да съм казвал, когато съм бил млад, и сега, когато не съм вече такъв, нищо не ще ме накара да призная, че любовта е дреболия или суета. Тя е един вид лудост, да — лудост, върху която философията няма никакво влияние. Тя е една болест, на която човек е изложен във всички възрасти, и която е неизцерима, когато го хване на старост. Любов! Необяснима същност! Необяснимо чувство! Бог на природата! Сладка горчивина! Ужасна горчивина! Любов! Прелестно чудовище, което не се поддава на описание! Всред хилядите страдания ти сееш толкова много наслада, че без тях да бъдеш или не би било едно и също.

Два дена след това господин Д. Р. ми каза да отида в галерата на господин Ф., която щяла да отплава след пет или шест дни, за да получа заповедите му. Опаковах нещата си и се отправих към моя нов началник, който ме прие много добре. Отплавахме, без да видя сеньората, понеже тя още спеше. Пет дни по-късно влязохме отново в пристанището и аз се отправих веднага към новото си жилище. В момента, когато се готвех да отида при господин Д. Р., за да получа заповедите му, се яви самият той. Попита господин Ф. дали е доволен от мен и отправи и към мен същия въпрос по отношение на господин Ф. След това допълни:

— Казанова, понеже вие сте доволни един от друг, то бъдете убеден, че ще ми доставите истинско удоволствие, като останете на служба при господин Ф.

Подчиних се почтително и за един час се приспособих към новото си служебно положение. Госпожа Ф. ми каза, че била възхитена, задето този въпрос се е разрешил най-после съгласно желанията й. Така бях най-после като саламандра в огън, в който пожелах сам да вляза. Бях почти винаги под око на уважаемата госпожа, хранехме се често сами, съпровождах я на разходка, когато господин Д. Р. не беше с нас на масата. Тя оставаше в моята стая дори когато пишех, или аз я забавлявах в нейната. Бях винаги готов да услужа. Така прекарах първите четиринадесет дни, без това сближение да предизвика някаква промяна в нашите отношения. Между другото, за да усиля смелостта си, убеждавах се, че любовта не е още достатъчно силна, за да победи гордостта й. Очаквах всичко от случая и бях твърдо решен да го използувам, щом като ми се предостави. Един влюбен е загубен, ако не съумее да улови щастието още в самото начало.

Беше ми неприятно, че пред обществото тя се старае да ме отрупва с доказателства за благоволението си, а когато бяхме на четири очи, изглеждаше, че се скъпи на тях. Пред света се преструвах на щастлив. По-приятно би било да изглеждам по-малко щастлив, отколкото съм в действителност. Любовта ми към нея беше чиста.

Когато един ден бяхме останали сами, тя ми каза:

— Вие имате неприятели, но вчера вечерта ги накарах да замълчат.

— Те са завистници, уважаема госпожо, у които бих предизвикал състрадание, ако знаеха тайната на сърцето ми.

— Как бихте предизвикали тяхното състрадание и как бих могла да ви освободя от тях?

— Те ме считат щастлив, а аз не съм. Бихте ме освободили от тях, като се отнасяте зле с мен.

— Значи, бихте били по-малко чувствителен към моите лоши обноски, отколкото към завистта на зложелателите?

— Сигурно, уважаема госпожо, при предположение, че публичните лоши обноски можеха да се компенсират с доброта на четири очи. Могат да ме съжаляват, но аз ще бъда щастлив, ако те се заблуждават.

— Никога не бих съумяла да играя подобна роля.

Често се криех зад пердето на моята стая, за да я наблюдавам напълно спокойно, когато беше сигурна, че никой не я гледа. Но това, което постигнах по този начин, беше доста незначително. Тя или подозираше, че я гледам, или това й беше навик — с една дума, всичките й движения бяха така отмерени, че дори и когато я виждах в леглото, щастието ми се ограничаваше само върху прелестната й глава.

Когато един ден нейната слугиня подстрига дългите й коси, аз си направих удоволствието да събера всички тия малки, красиви косъмчета и ги сложих по един върху нейната тоалетна маса, с изключение на една къдрица, която прибрах в джоба си. Мислех, че не е забелязала това, но когато останахме сами, тя ми каза приятелски, но доста сериозно, да й върна косите, които съм взел. Намерих това пресилено, тъй като една подобна строгост ми се стори както жестока, тъй и несправедлива и неуместна. Подчиних се, но хвърлих косите върху тоалетката с най-презрително изражение.

— Господине, вие се забравяте!

— О, не, уважаема госпожо, вие можехте да се престорите, че не сте забелязали тази невинна кражба.

— Подобно преструване е неуместно.

— Какво ли черно злодеяние можахте да припишете на душата ми поради тази детинска кражба?

— Не черно злодеяние, а непозволени чувства, които не бива да изпитвате към мен.

— Чувства, които може би не споделяте, уважаема госпожо, но които могат да ми бъдат забранени само поради омраза или гордост. Ако имахте сърце, не бихте станали жертва на подобни чувства, но вие имате само ум и той трябва да е злобен, тъй като си дава толкова труд да ме унижи! Вие ми изтръгнахте тайната, уважаема госпожо, правете с нея каквото обичате. Но затова пък аз ви опознах добре.

След този изблик на чувства, аз излязох и понеже не я чух да ме вика обратно, заключих се в стаята си. С надеждата да се успокоя, като заспя, съблякох се и си легнах. В такива моменти влюбеният счита обекта на любовта си отвратителен. Неговата превърната в гняв любов произвежда само омраза и презрение. Не ми беше възможно да заспя и когато чух да ме викат за вечеря, наредих да съобщят, че съм болен. Нощта премина в безсъница, чувствувах се измъчван. Отказах да се появя на обяд, като повторно обясних, че съм болен. Вечерта почувствувах, че сърцето ми бие от радост, когато чух моята прелестна дама да влиза в стаята ми. Вследствие на безпокойствието, гладуването и безсънието, изглеждах наистина болен и това ме радваше. Казах с равнодушен тон, че имам силно главоболие, от което често страдам, че гладуването и спокойствието ще ме възстановят бързо.

Към единадесет часа вечерта госпожа Ф. дойде отново, този път заедно с приятеля си господин Д. Р. Тя пристъпи към леглото ми и попита нежно:

— Какво ви е, мой бедни Казанова?

— Силно главоболие, уважаема госпожо, надявам се до утре да мине.

— Защо чак до утре? Трябва веднага да оздравеете. Аз ви поръчах един бульон и две пресни яйца.

— Не, уважаема госпожо! Само гладът може да ме излекува.

— Той има право — каза господна Д. Р. — аз познавам тази болест.

Поклатих слабо глава.

Докато господин Д. Р. разглеждаше една гравюра, тя хвана ръката ми и каза, че много би се радвала, ако изпия чаша бульон. Когато отдръпна ръката си, почувствувах, че у мен остана едно пакетче.

Когато отворих пакетчето, видях коси и побързах да го скрия под покривката. Едновременно с това почувствувах как кръвта ми се качва в главата. Поисках вода. Тя се доближи с господин Д. Р. до леглото ми и двамата се уплашиха, че ме виждат внезапно зачервен и разгорещил, след като допреди малко бях съвсем бледен и безчувствен. Тя ми подаде чаша кармелитска[7] вода, която предизвика силно повръщане. Миг след това се почувствувах по-добре и поисках нещо за ядене. Господин Д. Р. смяташе, че вижда чудо, а аз прочетох в изражението на обожаемата госпожа любов, състрадание и покаяние. Ако не присъствуваше господин Д. Р., то сега би ударил часът на моето щастие, но бях сигурен, че той беше само отложен. Господин Д. Р. каза на госпожа Ф., че ако не ме е видял да повръщам, би взел болестта ми за преструвка, защото според него такъв бърз преход от тъга към веселост бил невъзможен.

— Моята вода предизвиква това — каза госпожа Ф., като ми хвърли един поглед, — ще ви оставя тук моето шишенце.

— Не, уважаема госпожо, вземете го по-добре със себе си, понеже без вашето присъствие водата не би действувала.

— И аз мисля така — каза господин Д. Р., — затова ще ви оставя при болния.

— Не, не! Трябва да го оставим да спи.

Наистина аз спах през цялата нощ и я сънувах. Разбрах, че съм напреднал, понеже едно двадесет и четири часово гладуване ми даде правото да й говоря открито за любов, а подаряването на косите й беше едно безсъмнено любовно признание.

На следната сутрин имах удоволствието да я чуя как се смее, когато научи, че съм дошъл при нея. Нареди да ме пуснат.

Не само в очите на влюбения, но и в очите на всеки мъж, който види една хубава жена в момента, когато тя се изтръгва от обятията на съня, тя изглежда хиляди пъти по-прелестна, отколкото когато е довършила тоалета си. Госпожа Ф. ме обля с повече лъчи, отколкото разпространява слънцето, когато се показва след зората. Въпреки това и най-хубавата жена държи толкова много на тоалета си, колкото и онази, която не може да мине без него. Защото човек, колкото повече има, толкова повече желае да има.

Притежател на косите й, аз поисках от любовта си съвет какво да правя с тях, тъй като, за да поправи сантименталното скъперничество, което беше проявила през деня, като ме принуди да ги върна, сега тя ми беше дала цял кичур, който беше достатъчно голям, за да си направя една плитка от него. Косите й бяха дълги лакът и половина. След като взех решение, отидох при един евреин сладкар, чиято дъщеря беше добра везачка и я накарах да извезе в мое присъствие върху една гривна от зелен атлас началните букви на имената ни. След това, от остатъка тя направи една много тънка връв. На единия й край накарах да прикачат една червена панделка, с която бих могъл да се удуша, ако любовта би ме довела някога до отчаяние. Понеже не исках да загубя нищо от толкова ценното съкровище, нарязах с ножица целия остатък от косите, тъй че станаха на много ситен прах и поръчах на сладкаря да го омеси пред очите ми в тесто от амбра, захар, ванилия, кошенил и щоракс. Не си отидох, докато бонбоните, които той правеше от тестото, не бяха готови. Накарах да ми приготвят други бонбони от същите съставни частици, с изключение на косите. Поставих първите в една красива бонбониера от кварц, другите — в една кутия от костенурка.

Откакто ми беше разкрила тайната на сърцето си чрез подаряването на косите, аз не си губех времето да й разправям истории. Говорех й само за моята страст и за желанията си. Казах й, че тя трябва или да ме изгони, или да ме направи щастлив. Отговори ми, че можем да бъдем щастливи само като се въздържаме от всяко нарушение на дълга. Когато се хвърлих в краката й, за да получа предварително прошка за насилието, което исках да упражня върху й, тя ме отблъсна с глас, пълен с любов и чувство:

— Приятелю, аз не ви моля да уважавате слабостта ми. Щадете ме поне заради любовта, която изпитвам към вас!

— Как? Вие ме обичате и не искате да ме направите щастлив! Това е невероятно, това е неестествено. Оставете ме за миг да слея устните си с вашите. Не ще искам нищо повече от вас.

— Не, приятелю мой, не! Това само би разпалило нашите желания, би разколебало решението ми, и ние бихме били още по-нещастни.

По такъв начин тя ме докарваше всеки ден до отчаяние и се оплакваше след това. Вече са забелязали да ми липсва духът и веселостта, които толкова много й харесвали след завръщането ми от Цариград.

— Как? — извиках аз. — Значи, признавате, че сте жестока с мен? Страхувате се, да не би хората да отгатнат вашата строгост и въпреки това си доставяте удоволствието да постоянствувате с подобна строгост! Оставяте ме да претърпя всички страдания на Тантала! Вие бихте била възхитена да ме видите весел и светещ от радост, дори и когато биха помислили, че това се дължи на благосклонността, която ми оказвате, а ми отказвате и най-незначителното доказателство за нея.

— Нека го вярват, щом в действителност не е вярно.

— Какво противоречие! Възможно ли е да не ви обичам, да не изпитвате никакво чувство към мен? Такива противоречия ми се струват противоестествени. Вие също слабеете, а аз умирам. Нашата съдба е безвъзвратно решена. Скоро ще умрем, вие — от охтика, аз — от изтощение, защото ден и нощ, винаги и навсякъде се наслаждавам на видението ви, дори и когато съм във ваше присъствие.

Когато изрекох това със страстен тон, аз я видях развълнувана и вярвах, че моментът на щастието е настъпил. Притиснах я в обятията си, предвкусвайки насладата, когато часовият почука два пъти. Скочих, застанах пред нея и се приведох в ред. Появи се господин Д. Р. и ме намери този път в такова весело настроение, че остана чак до един часа през нощта.

Моите бонбончета започнаха да привличат вниманието. Господин Д. Р., госпожа Ф. и аз бяхме единствените, които ги държаха постоянно в своите бонбониери.

Никой не смееше да поиска да ги опита, понеже бях казал, че са скъпи и че на Корфу няма сладкар, който да е в състояние да ги направи, и химик, който би могъл да открие съставните им части. Преди всичко не поднасях никому от съдържанието на моята кварцова кутия и госпожа Ф. забеляза това. Положително не считах моите захарни перли за някаква любовна магия и бях далеч от мисълта, че те можеха да станат по-вкусни чрез косите, но вследствие на любовно суеверие ги ценях и мисълта, че поглъщам няколко малки частици от обожаваното същество, беше за мен наслада.

Госпожа Ф. твърдеше навсякъде, че моите бонбончета били всеобщо лекарство. Но понеже беше забелязала, че аз предлагах на други хора захарни перли само от кутията от костенурка, а сам ядях такива единствено от кварцовата кутия, тя ме попита за причината. Без да съобразя, аз й отговорих, че в тези, които аз ядях, има нещо, което ме кара да ги предпочитам.

— Не вярвам нито дума. Те значи са различни от тези, които аз ям?

— Съвсем същите са, само че в моите се намира една съставна част, която ме принуждава да ви обичам.

— Кажете ми каква е тази съставна част?

— Това е тайна, която не мога да ви открия.

— Тогава няма да ям повече вашите захарни перли.

При тия думи тя стана, изпразни нейната бонбониера и я напълни с шоколадени бонбончета. От този час и през следващите дни тя се държеше пренебрежително и избягваше всеки повод да остане сама с мен. Това ме обезпокои. Аз се натъжих, но не можех да се реша да кажа, че ям косите й.

Четири или пет дни след това тя ме попита защо съм толкова тъжен.

— Защото не ядете вече от моите бонбони.

— От вас зависи да запазите тайната си, а от мен, да ям каквото искам.

— Така ми се пада, задето аз направих признание!

При тези думи отворих кварцовата кутия и изсипах цялото й съдържание в устата си.

— Още два пъти — извиквам аз — и ще умра от моята любовна лудост. Тогава ще си отмъстите за моето въздържание. Сбогом, уважаема госпожо.

Тя ме помоли да седна до нея и ми каза да не правя никакви глупости, които биха я наскърбили, защото ме обича.

— За да бъдете сигурен, приемете един залог за моята нежност!

Предложи ми красивата си уста и аз притиснах устните си. Хвърлих се в краката й, с очи мокри от сълзи на нежност и благодарност и извиках, че ще разкрия тайната си. Казах й какво съм направил с нейните коси, а тя отговори с шеговит тон, че аз съм бил най-престъпният от всички хора, които тя е срещала досега. При тези думи аз станах и си излязох.

Силно зарадван, смятах, че щастието не може да бъде много далеч и го очаквах, чезнейки всеки ден. Но тя ме разочарова, като ми каза веднъж:

— Приятелю, нашата любов е като невръстно дете, което настоява на своето, но дългът ни налага да го укротим. Можем да бъдем щастливи и така, без да отиваме по-нататък.

С болка в душата си се подчиних, приготвяйки се да понеса нови мъчения. Но вярвах вече съвсем сигурно, че моята хубавица не би могла за дълго да противодействува на своята природа.

Един ден при нас дойде господин Д. Р. Отидохме да се разходим в градината. При вида на цъфналите рози госпожа Ф. се възхити и пожела да си откъсне от тях. Когато отиде към един храст, от който се виждаха кървавочервени цветове и посегна да ги откъсне, един от долните клони на храста я одраска по крака. Госпожа Ф. възкликна. За голямо мое учудване, от раната потече обилна кръв. Господин Д. Р. превърза наранения крак с носната си кърпа. Аз изтичах до къщата и повиках слугите на помощ. Те донесоха една носилка, положиха госпожа Ф. на нея и я отведоха в къщи. Когато камериерката й я разсъблече и сложи в леглото, аз влязох и останах до него. Като разбраха за случилото се, започнаха да идват много гости, така че не можех да остана сам с нея. Всяка вечер идваше господин Д. Р. и оставаше до късно.

Един стар ескулап идваше всяка сутрин на разсъмване, за да я превързва, при което присъствуваше само нейната слугиня. Аз, отивах винаги по пижама в стаята на слугинята, за да се осведомя пръв как се чувствува моята богиня.

Една сутрин слугинята дойде при мен, тъкмо когато докторът превързваше госпожа Ф., и ми каза да вляза.

— Вижте, моля, дали кракът ми не е вече така червен.

— За да мога да кажа това, уважаема госпожо, трябва да съм го видял вчера.

— Имате право. Имам болки и се страхувам, че ще се яви и червен вятър.

Лекарят беше зает с приготвянето на компрес и понеже слугинята беше излязла, аз попитах дали чувствува твърдост в прасеца на крака и дали червенината се увеличава. Естествено, съпроводих този въпрос с преглед с ръце и очи. Не видях никаква червенина и не почувствувах никаква твърдост, но… и нежната болна побърза да се покрие, смеейки се, като ми позволи да си взема една нежна целувка, на чиято сладост не бях се наслаждавал вече от четири дни. Любовна лудост, вълшебна ярост! От нейните устни преместих целувката върху раната й. В този момент бях убеден, че това трябваше да бъде най-доброто лекарство и не бих я пуснал, ако влизането на слугинята не ме принуди да престана.

Когато бях сам с нея, аз я заклех, разпалван от страст, да ощастливи поне очите ми.

— Чувствувам се унизен, когато си помисля, че щастието, на което току-що се насладих, беше само една кражба!

— Как се лъжете!

На следната сутрин, щом лекарят си отиде, тя ме помоли да й оправя възглавниците. Аз го сторих моментално. И като че ли искаше да ми облекчи тази приятна работа, тя отмахна завивката и се подпря на ръцете си. Така ме улесни да видя множество прелести, от които се опиваха очите ми. Удължих работата си, но тя ме упрекна, че съм много бавен.

Когато свърших, не можех повече. Отпуснах се срещу нея на едно кресло и се задълбочих в един вид благоговение. Наблюдавах това възхитително същество, което привидно съвсем неподправено ми доставяше наслада, без обаче да достигна никога до целта.

— За какво мислите? — попита тя.

— За висшето щастие, с което ме дарихте.

— Вие сте ужасен човек.

— Не, аз не съм ужасен, но тъй като ме обичате, то не трябва да се изчервявате заради това, че сте била милостива. Помислете. Аз ви обичам страстно и не бива да вярвам, че тази прелестна гледка ми се е разкрила само поради изненадване. Защото, ако я дължах само на случая, то би трябвало да призная сам на себе си, че всеки друг на моето място би могъл да получи подобно щастие, а тази мисъл би била непоносима мъка за мен. Оставете ме да ви дължа блажената благодарност, задето сте ме научили тази сутрин, как едно-единствено от моите сетива да ме направи щастлив. Можете ли да се сърдите на моите очи?

— Да.

— Те ви принадлежат, извадете ги!

На следния ден, щом докторът си отиде, тя изпрати слугинята си, за да направи покупки. След няколко мига ми каза:

— Но тя забрави да ми облече ризата!

— О, позволете да я заместя.

— Добре. Но не забравяйте, че позволявам само на очите ви да вземат участие в празненството.

— Съгласен съм.

Тогава тя стана от леглото си, съблече своята риза и застана пред мен в заслепяваща голота. Аз бях като замаян.

— Дайте ми чистата риза — каза тя, — ето я там на масата.

Аз я взех и я подадох с треперещи ръце. Когато моята хубавица се облече, аз потънах в нейните обятия и нашите устни се сляха в продължителна целувка. Почувствувах как в мен се разгаряше буен огън, а и тя изглеждаше, че губи разсъдъка си, но въпреки това не ми позволи да се сдобия с никакви по-големи доказателства за благоволението й. Отчаян, трябваше да стана, понеже чух, че слугинята се завръща.

[1] Град в Южна Италия, на най-южната част на полуострова. — Б.пр. ↑

[2] Гемия. — Б.пр. ↑

[3] Смешна фигура в старите италиански комедии. — Б.пр. ↑

[4] Също комедийна фигура. — Б.пр. ↑

[5] Характерна фигура в италианската комедия, облечена в черно. — Б.пр. ↑

[6] Двумачтов кораб. — Б.пр. ↑

[7] Лекарство, наречено на името на монасите-кармелити, състоящо се от спирт, вода, лимонени кори, мускатови орехи и др. — Б.пр. ↑

Глава петнадесета

Едно ужасно нещастие ме съсипва. Охлаждане на любовта. Отпътуването ми от Корфу и връщането във Венеция. Отказах се от военна професия. Ще стана цигулар.

Между това кракът й оздравяваше. Госпожа Ф. скоро щеше да стане от легло. Но беше все още жестока, постоянствуваше в тиранията си и измъчваше както мен, така и себе си.

Една сутрин легнах в леглото при нея. Тя ме притисна в прегръдките си и започна да ме целува страстно. Каква наслада! Очарован, аз започнах да се стремя към нещо повече, но тя остана непреклонна и не отстъпваше на молбите ми.

Докато я увещавах, душата й се изля в най-нежни изрази и притискайки ме силно в обятията си, почувствувах как тя се пропиваше от сладострастие.

Нашето мълчание трая малко, насладата беше противоестествена, защото беше непълна и затова ме натъжаваше, като удвояваше възбудата ми.

— Как можеш да се оплакваш от това? — каза тя с нежно усърдие, — та тъкмо на тази непълнота дължим продължителността на насладата. Преди няколко мига аз те обичах, сега те обичам сто пъти повече, но без съмнение, бих те обичала по-малко, ако беше направил насладата пълна.

— О, прекрати това заблуждение, прелестна приятелко! Колко се лъжеш! Ти се забавляваш със софизми и пренебрегваш действителността, природата, която единствена може да ни даде истинско наслаждение. Страсти, които постоянно се подновяват и никога не се задоволяват напълно, са по-лоши от адски мъки.

— Но не представляват ли тъкмо тези страсти щастието? Та те са винаги съпроводени с надежди!

— Не, те не са никакво щастие, когато тази надежда бива винаги измамена. Където няма никаква надежда, там е истинският ад — а не може да съществува вече надежда, щом злоупотребяваш с нея за целите на измамата.

— Приятелю, ако в ада няма никаква надежда, то там не може да има и никакви страсти, защото да си представим страсти без надежди е пълна безсмислица.

— Тогава отговори ми на следното: ако ти желаеш да ми принадлежиш всецяло и живееш с тази надежда, което, според казаното от теб, е напълно естествено, тогава защо винаги поставяш препятствие на своята собствена надежда? О, божествена приятелко, не се заблуждавай повече с тънки остроумия! Нека бъдем щастливи, както природата изисква и бъди уверена, че действителността само ще усили любовта ни и чрез нашите наслади тя ще бъде постоянно като новородена.

— Това, което виждам, ме убеждава в противното, ти живееш, но ако страстите ти бъдат задоволени, ти би останал без живот, без движение. Зная това от опит. Ако би слял душата си в щастието, както с удоволствие би го направил, ти би придобил само след дълги промеждутъци отново един слаб живот.

— Ах, прелестна моя, твоят опит не може да значи много, по-добре не се осланяй на него. Ти никога не си познавала любовта, виждам го. Това, което наричаш неин гроб, е храмът, в който тя получава живот. Убежището, което я прави безсмъртна. Поддай се на справедливите молби, тогава ти ще опознаеш разликата между брака и любовта. Тогава ще видиш, че Химен[1] умира на драго сърце, за да се освободи от живота, но че, напротив, Амур[2] се разделя с него само за да може да се наслаждава на живота и че той се ражда пак бързо от смъртта, за да опита отново сладостите на съществуването. Освободи се от заблуждението си и ми вярвай, удовлетворението само усилва нежността на двете сърца, които се обожават.

— Добре, аз ти вярвам, но нека почакаме. Дотогава нека се занимаваме с всевъзможни игри и да се задоволим с предварителната наслада, която нашите способности могат да ни доставят. Изяж с твоите целувки любимата си и ме остави да бъда господарка на цялото ти същество. Ако тази нощ ни се види къса, ще се утешим утре за това, като мислим как можем да си доставим една нова.

— А ако открият любовното ни съгласие?

— Та ще го държим ли в тайна? Цял свят може да види, че се обичаме и можем да се страхуваме само от онези, които са на мнение, че не сме щастливи. Трябва само да се пазим да не бъдем изненадани на местопрестъплението. Впрочем небето и природата ще се съединят, за да пазят любовта ни, защото когато две сърца се обичат така нежно, както ние се обичаме, тогава те не са виновни. Откакто се зная, любовта винаги ми се е струвала като божество на съществуването ми, защото винаги, когато видех мъж, ми се струваше, че виждах половината на моята същност. Бързах да се омъжа, като вярвах, че любовта ще се породи с брака. Ти не знаеш колко много се разочаровах, когато мъжът ми създаваше само страдания там, където очаквах най-висшата наслада. Постепенно ставахме приятели с него, но не и съпрузи. Но все пак той нямаше от какво да се оплаква, понеже винаги го задоволявах. Когато разбрах, че ти ме обичаш, се зарадвах извънредно много и пожелах да се влюбиш още повече, като вярвах, че аз самата няма да се разпаля. Но щом разбрах, че и аз се влюбвам, започнах да се отнасям лошо с теб, за да те отблъсна. Но твоето търпение и постоянство ме накараха да призная, че съм несправедлива и почувствувах, че мога да бъда щастлива само когато те направя щастлив.

— А защо не искаш да го сториш?

При тези думи аз посегнах към нея, но тя пак се отдръпна и ми каза да седна на стол до леглото. Вкаменен и развълнуван, аз я гледах и не можех да разбера що за странно същество беше тя. После извиках:

— Не, не мога да понасям вече! Ти няма да ме видиш повече! — след това скочих и излязох.

Впуснах се като полудял по площада и вдишвах дълбоко пресния въздух, защото ми се струваше, че щях да се задуша.

В това умопомрачение чух, че някой ме вика. Вдигнах глава и видях на един прозорец красивата Мелула, огрята от луната. Тази Мелула, от която имах лош спомен, беше куртизанка от остров Занте, жена с рядка красота. От четири месеца насам тя правеше всички развратници в Корфу или щастливи, или луди. Всеки, който я беше видял, възхваляваше прелестите й, говореше само за нея. Бях я виждал няколко пъти, но колкото и красива да беше, все пак не би ми дошло наум да я сравнявам с госпожа Ф., дори и да не бях влюбен в последната. Спомням си, че видях в 1790 година в Дрезден една разкошна жена, чиито черти много ми напомниха тези на Мелула.

Без да мисля, се изкачих горе и тя ме въведе в една добре наредена стая. Укори ме, че съм бил единственият, който още не я е посетил, макар че тя ме предпочитала пред всички други. Оставих я да върши с мен каквото иска и така се принизих като най-долен престъпник.

Нито моята страст, нито моята фантазия, нито красотата на жената бяха причина за моето падение, тъй като тя по никакъв начин не заслужаваше да ме има. Състоянието на възбуда, в което все още се намирах, беше причина да забравя за момент обожаваното същество, което, вместо да ме направи още повече влюбен, ме накара да мисля, че съм недостоен за нея.

Мелула беше така доволна, че отказа златните монети, които исках да й дам и ме пусна едва след като бях прекарал два часа с нея.

Щом дойдох отново в съзнание, изпитах чувството на отвращение спрямо себе си и спрямо недостойната жена, която ме беше подвела да нанеса такъв позор на най-достойната за обожаване. Измъчван от угризения на съвестта, аз се върнах вкъщи. Легнах си, но през тази ужасна нощ сънят не искаше нито за секунда да се спусне върху горещите ми клепачи.

Изтощен съвършено от безсънната нощ и от болката, станах на другата сутрин, облякох се и веднага се отправих при господин Ф., който беше пратил да ме повикат, за да ми предаде няколко заповеди за по-нататъшно изпълнение. След като изпълних нарежданията и му докладвах за това, влязох в стаята на сеньората. Намерих я пред тоалетната маса и пратих утринния си поздрав на образа й в огледалото, но внезапно очите й срещнаха моите, чертите й се разкривиха и тъга замести израза на задоволство. Тя наведе клепки, сякаш беше дълбоко потънала в мисли, но веднага след това отвори очи, като че искаше да чете в душата ми. Едва когато нейната слугиня излезе, тя наруши неприятното мълчание и ми каза с най-нежен и същевременно най-тържествен тон:

— Приятелю, никакви преструвки нито от твоя, нито от моя страна! Аз бях дълбоко натъжена, когато те видях снощи да си отиваш, понеже размишлението ми подсказа, че държанието ми би могло да ти причини беда. Подобни случки могат да въвлекат темпераменти като твоя в едно опасно заблуждение, затова се реших в бъдеще да не се спирам насред път. Мислех си, че си излязъл да подишаш чист въздух и това ме зарадва, понеже се надявах, че това ще ти подействува добре, за да съм сигурна в това, застанах на прозореца и стоях там повече от час, без да видя светлина в стаята ти. Понеже мъжът ми се върна вкъщи, трябваше да си легна с тъжната увереност, че ти не си се прибрал. Ядосана поради държанието ми и още повече влюбена в теб, аз не можах почти цялата нощ да затворя очи. Тази сутрин мъжът ми заповяда на един подофицер да ти каже, че искал да говори с теб, чух как той донесе отговора, че ти още си спял, понеже си се завърнал късно вкъщи. Тези думи ме прободоха в сърцето. Аз не съм ревнива, приятелю мой, понеже зная, че ти можеш да обичаш само мен, но се страхувам от някакво нещастие. Когато най-сетне те видях да влизаш тази сутрин при мен, сърцето ми заби от радост, исках да ти покажа разкаянието си, но когато те погледнах, повярвах, че виждам друг човек. И сега проверявам отново чертите ти и въпреки волята ми по твоето лице аз чета, че ти си виновен, че си ме обидил. Кажи ми без страх, драги приятелю, дали се лъжа, и ако си ми изменил, то признай го без заобикалки. Не изменяй на любовта и истината! О, ако това е истина, аз никога не бих могла ти се сърдя, тъй като вината е моя.

През живота си съм бил принуден да лъжа често жените, които съм обичал. Но тези трогателни думи ме накараха да бъда искрен и да призная вината си. Описах й състоянието на моето сърце, пламъка в кръвта ми и объркването, които станаха причина да се озова в прегръдките на друга жена, на една недостойна. Поисках да падна на колене пред госпожа Ф., но тя кротко ме повдигна, като ми каза през сълзи:

— Вината е само моя и само аз трябва да бъда наказана. Ти никога не би сторил това, ако не те бях отблъснала.

На третия ден от тази случка аз започнах да проумявам злощастното положение, в което ме беше докарала ужасната Мелула. Бях съвсем отчаян и при мисълта, какво нещастие би сполетяло моята приятелка, ако тя беше изпълнила обещанието си през тези три дни, изпаднах почти в умопомрачение. Ако това наистина би се случило, сигурно щях да се самоубия.

Преизпълнен от мъка, започнах строга диета, надявайки се след шест седмици да бъда отново съвсем здрав, тъй като нямах понятие за моята болест. Но страданията ми още не се бяха свършили. Мелула беше изляла във вените ми всички лоши сокове, поради което бяха отровени изворите, от които се поражда животът. Познавах един стар доктор, който имаше опит в тази област, поисках му съвет и той ми обеща да ме излекува напълно за два месеца. Удържа думата си. Към началото на месец септември се почувствувах напълно здрав и почти по същото време се завърнах във Венеция.

Още когато разбрах за моето състояние, бях взел решение да съобщя всичко на госпожа Ф. Любовта й ми беше много скъпа, за да се изложа на опасността да я загубя поради липса на доверие към нея. Познавах духа й, прямотата на душата й, благородното чувство, поради които тя би ме счела само достоен за съжаление, но не и виновен, затова вярвах, че чрез откровеност би трябвало да й докажа, че бях достоен за уважението й.

Описах й съвсем откровено състоянието, в което се намирах и й казах за чувствата, които изпитвах при мисълта какви ужасни последици би могло да има за нея същото състояние. Видях я да потреперва цялата при думите ми. Тя пребледня от страх, когато й казах, че бих я счел за отмъстена, като си отнема живота.

— Покварена, подла Мелула! — извика тя. А аз се почувствувах най-големият подлец, когато разбрах какво щастие бях пожертвувал поради най-отвратителна слабост.

Целият Корфу знаеше, че бях посетил проклетата жена и всички бяха учудени да ме видят в пълно здраве, понеже числото на жертвите, с които тя се беше отнесла по същия начин както с мен, не беше малко.

Моята болест не беше единствената мъка, която ме разяждаше. Имах и други неприятности, наистина от друго естество, но не по-малко угнетяващи. Било ми писано да се завърна във Венеция като прост портупей-юнкер, какъвто бях тръгнал оттам, защото главният проведитор не удържа думата си и незаконороденият син на един благородник бе предпочетен пред мен. От този момент аз се отвратих от военното съсловие, което много повече от всички други съсловия е изложено на своеволията на деспотични капризи и реших да си избера друга професия. Забелязах, че от момента, когато се бях омърсил с Мелула, върху главата ми се струпаха всички възможни затруднения, като че искаха да ме съсипят. Най-болезнено ми беше, че осем или десет дни след заминаването на частите, господин Д. Р. ме поиска отново на своя служба и че господин Ф. трябваше да си потърси нов адютант. По този повод сеньората ми каза с натъжено лице, че по известни причини не ще можем да се виждаме повече във Венеция. Помолих я да ми спести изброяването на тези причини, защото си помислих, че те щяха да бъдат унизителни за мен. Забелязах, че мнимата богиня беше само една бедна смъртна както всички други жени и започнах да мисля, че съвсем не съм бил прав да се откажа от живота заради нея. Един ден аз прозрях до дъното на душата й. По някакъв повод тя ми каза, че ме съжалява. От това заключих, че тя не ме обича вече, защото едно любещо сърце не познава унизяващото чувство на състрадание, още повече, че презрението стои винаги близо до това тъжно чувство. От този момент не се видяхме сами. Аз я обичах още, би ми било лесно да я накарам да се изчерви, но не го направих.

Веднага след пристигането ни във Венеция тя не се отдели от господин Д. Р., обичаше го до неговата смърт. Двадесет години по-късно тя ослепя. Вярвам, че е още жива.

През последните два месеца от пребиваването ми в Корфу извлякох едни от големите поуки в живота си.

По-късно аз често си ги спомнях, за да мога да ги използувам.

Преди моето нощно приключение с мизерната Мелула аз се чувствувах добре, бях богат, щастлив в играта, обичан от всички, обожаван от най-красивите жени в града. Когато говорех, всички наостряха уши, хвалеха моя ум, думите ми бяха гадание и всеки одобряваше моите възгледи. След онази съдбоносна среща загубих бързо здраве, пари, кредит. Заедно с щастието изчезна същевременно и доброто настроение, разсъдливостта, духът — да, даже и способността да се изразявам. Говорех много, но се знаеше, че съм нещастен и затова не убеждавах вече никого. Незабелязано изчезна влиянието, което упражнявах върху госпожа Ф. Красивата дама сама едва ли го съзнаваше, но аз знаех, че съм й напълно безразличен.

Отпътувах без парични средства, след като бях заложил или продал всичките си неща с известна стойност. Два пъти бях пристигал богат и два пъти отпътувах беден оттам, но този втори път бях направил дългове, които никога не изплатих — не от зла воля, а от нехайство.

Когато бях богат и здрав, бях почитан от целия свят, но на бедния и отслабналия не отдаваха повече никакъв знак на почит. Когато джобовете ми бяха пълни и говорех с уверен тон, намираха ме духовит, забавен, когато кесията ми остана празна и тонът ми — скромен, всички мои разкази се струваха плоски и глупави. Ако бях станал отново богат, отново бих станал осмото чудо на света. О, хора, о, щастие! Избягваха ме, като че ли нещастието, което се беше прилепило към мен, беше заразителна чума.

Към края на септември отплавахме под върховното командуване на господин Вениеро, пет галери, две галеаси и много малки кораби, плавахме по протежение на северното крайбрежие на Адриатическо море, което е богато с пристанища, докато насрещното е бедно. Всяка вечер влизахме в по едно пристанище, вследствие на това всяка вечер виждах госпожа Ф., понеже идваше със съпруга си да вечерят на нашата галеаса. На 14 октомври 1745 спуснахме котва в пристанището на Венеция и след времето, определено за карантина, стъпихме на 25 ноември на суша. Два месеца след това галеасите бяха премахнати. Тяхната поддръжка беше много скъпа, а ползата им — равна на нула.

Докато здравият разум успя да прокара премахването на тези стари сандъци, в страната имаше големи дебати, като за главен довод противниците привеждаха правилото, че трябвало да се почита и пази всичко старо.

Колкото и споменатият довод да е смешен, все пак той беше най-силният във всички републики, защото последните потреперваха при думата нововъведение, и то както по отношение на незначителните неща, така и по отношение на важните. Освен това, винаги се примесваше малко суеверие.

Това, което република Венеция никога нямаше да премахне, бяха нейните галери. Първо, защото имаше нужда от превозни средства, за да може по всяко време дори и при липса на вятър да преплува тясното море. Второ, защото знаеше какво да прави с хората, които е осъдила за галерите.

В Корфу, където се намираха често до 3000 гребци в галерите, аз направих едно своеобразно наблюдение, а именно, че тези, които са осъдени в галерите поради някое престъпление, един вид са опозорени, докато доброволните гребци се ползуваха с известно уважение. Аз съм бил винаги на мнение, че всъщност би трябвало да бъде тъкмо обратното, защото нещастието, от каквото и естество да е то, изисква винаги един вид уважение, докато един обикновен човек, който по занаят се посвещава на занаята на един наказан, е много повече за презиране. Освен това гребците в галерите на републиката се ползуваха с доста привилегии и се третираха във всяко отношение по-добре, отколкото войниците. Често се случваше войници да избягат от техните части и да се предават на някой сопракомито, за да станат гребци в галерите. Капитанът, който изгубваше по такъв начин един войник, не можеше да стори нищо друго, освен да се примири, всички негови постъпки биха били напразни. Причината за това явление е тази, че републиката считаше винаги, че гребците в галерите са й повече нужни, отколкото нейните войници, но може би днес тя започва да съзнава заблуждението си. (Пиша това в 1797 година).

Един гребец в галера имаше например рядката привилегия да може безнаказано да краде. Това, казваха, било най-малкото престъпление, което можел да извърши, затова трябва да му се прости. Внимавайте добре, казваше собственикът на наказания в галерите, и ако го хванете на местопрестъплението, бийте го, но не го осакатявайте, понеже тогава би трябвало да ми заплатите сто дуката, които той ми струва. Дори самата справедливост не можеше да обеси един гребец в галера, когато е извършил престъпление, без да плати предварително господаря му сумата, която той му е струвал.

Едва пристигнал във Венеция, аз отидох у госпожа Орио, но намерих къщата празна. Един съсед ми разказа, че адвокатът Роза се оженил за нея и тя живеела при него. Веднага се отправих натам и бях приет с радостно ликуване. Като първа новина ми бе съобщено, че Нанета станала графиня Р. и живеела със съпруга си в Гуастала[3].

Двадесет и четири години по-късно видях най-възрастния й син като отличен офицер в служба на инфант-херцога на Парма.

Мартина била докосната от божествената милост и станала монахиня в Мурано. Две години по-късно получих от нея едно тържествено писмо, в което тя ме заклеваше в името на Исуса Христа и на Пресветата Дева да не се явявам пред очите й. Казваше ми, че трябвало да ми прости престъплението, което съм извършил, като съм я прелъстил и била щастлива заради това задължение, понеже разкаянието, с което престъплението ми я било изпълнило, я правело сигурна, че тя ще постигне блаженството на избраните. Накрая ме уверяваше, че ще моли непрестанно Бога за моето спасение.

Не я видях повече, но тя ме видя в 1754 година, както ще съобщя на съответното място.

Госпожа Манцони беше все още същата. Беше ми предсказала, че няма да остана във войската и когато й казах, че съм решен да сменя професията си, тъй като не мога да понеса извършената спрямо мен неправда, тя тъй се разсмя, че трябваше да се хване за корема. Попита ме каква професия възнамерявам да започна, когато сваля шпагата. Казах й, че искам да стана адвокат. Тя отново започна да се смее, като ми каза, че за това било вече късно. Но аз бях едва на двадесет години.

Когато се представих на господин Гримани, бях приет добре, но когато се осведомих за брат ми Франческо, той ми каза, че го държал в укреплението Сант Андрея, същото, в което беше наредил да ме поставят преди пристигането на епископа от Марторано.

— Той работи там за майора. Възпроизвежда картини на сражения от Симонети, за които майорът му плаща. По този начин печели прехраната си и ще стане същевременно добър художник.

— Но нали не е затворен?

— В известен смисъл, да, понеже не бива да напуска укреплението. Майорът се нарича Спиридион и е приятел на Рацета, комуто той на драго сърце направи услугата да се грижи за вашия брат.

Отвратително беше, че този съдбоносен Рацета трябваше да бъде палач на цялото ми семейство, но прикрих чувствата си и само казах:

— Сестра ми още ли е при него?

— Не, тя е в Дрезден при вашата майка.

Тази вест ме зарадва.

Сбогувах се сърдечно с господин Гримани и се отправих към укреплението Сант Андрея. Намерих там брат ми с четка в ръка, той не беше доволен от съдбата си, но се радваше на добро здраве. След като се прегърнахме, попитах го какво престъпление е извършил, та са го затворил по такъв начин.

— Моля, питай майора за това, нямам никакво понятие.

В този момент майорът влезе, аз го поздравих по военному и го попитах с какво право държи брат ми затворен.

— Не съм длъжен да ви давам сметка.

— Ще видим това.

Казах на брат ми да си вземе шапката и да дойде с мен да обядваме. Майорът се засмя и каза:

— Аз съм съгласен, стига само часовият да го пусне да излезе!

Видях, че с тази препирня бих загубил само времето си и затова си отидох, без да му отговоря, но твърдо решен да намеря справедливост.

Още на следната сутрин се отправих към военното министерство, където имах удоволствието да намеря моя любим майор Пелодоро, който командуваше сега укреплението Киоца. Поговорих с него по жалбата, която исках да подам заради брат си до военния министър и за намерението си да продам длъжността си портупей-юнкер. Той ми обеща, че щом получи одобрението на военния министър, ще посредничи при продажбата за определената от мен цена.

Трябваше да почакам само един миг. Военният министър дойде и за по-малко от половин час всичко беше уредено. Той ми обеща да приеме оставката ми, щом се убеди в годността на господина, който искаше да откупи моята длъжност. Междувременно беше пристигнал и майор Спиридион и „мъдрецът на писмото“ му нареди със заповеднически тон да пусне на свобода брат ми и за в бъдеще да не си позволява подобни недостойни своеволия. Веднага прибрах брат си и го настаних в една мебелирана стая при мен.

Няколко дни по-късно подадох оставката си срещу сто цехина, свалих униформата и станах отново господар на себе си.

Тъй като трябваше да помисля да се заловя с някаква професия, за да си изкарвам прехраната, реших да стана професионален картоиграч. Мадам Фортуна[4] обаче беше на друго мнение, защото ме изостави още при първите стъпки в тази нова кариера и осем дни по-късно нямах вече нито един хелер в джоба си. Какво да сторя? Трябваше да живея и станах цигулар. Бях научил достатъчно при доктор Гоци, за да мога да свиря в някой оперен оркестър. Споделих желанието си с господин Гримани и той ме настани в оркестъра на своя театър Сан Самеле. Там получавах един талер на ден, с което трябваше да се задоволя за известно време, докато дойдат по-добри дни.

Съзнаващ положението си, не стъпих повече в нито една от къщите на доброто общество, с които бях поддържал връзки, преди да изпадна толкова ниско. Знаех, че гледаха на мен като на безделник, но това не ме интересуваше. Без съмнение ме презираха, но се утешавах със съзнанието, че нямаха основание. Положението, в което се намирах, след като бях играл доста блестяща роля, ме смиряваше. Не се бях отказал от щастието, надявах се, че мога още да разчитам на него, защото бях млад, и защото непостоянното божество не се отнася лошо с младостта.

[1] Гръцкият бог на брака, син на Аполон. — Б.пр. ↑

[2] Гръцкият бог на любовта, син на Венера. — Б.пр. ↑

[3] Град в Италия на река По. — Б.пр. ↑

[4] Римска богиня на щастието. — Б.пр. ↑

Глава шестнадесета

Ставам нехранимайко. Едно голямо щастие ме изтръгва от унижението и ставам важен господин.

При едно възпитание, което би могло да ми осигуря почтено място в света, при душевни качества, при добро литературно и научно образование и освен това надарен с онези случайни физически качества, които са такава превъзходна препоръка, на двадесет години се оказах начинаещ в едно възвишено изкуство, при чието изпълнение също така с право презират посредствеността, както признават превъзходството на дарбата. Бях принуден да стана член на един оркестър, където не можех да спечеля нито уважеше, нито внимание. Естествено е, че трябваше да очаквам да стана за смях на хората, които ме бяха познавали като доктор, духовник и офицер и които ме бяха виждали приет и почитан в най-доброто общество.

Знаех всичко това, тъй като съвсем не си правех илюзия относно моето положение. Само презрението, единственото, спрямо което не можех да бъда равнодушен, не се проявяваше никъде по такъв начин, че да не мога да го отмина незабелязано. Винаги съм имал силното желание да бъда уважаван, но моето честолюбие дремеше и доволен, че принадлежа на себе си, се наслаждавах на моята независимост, без да си блъскам главата за бъдещето. Чувствувах, че в моята професия, за която съвсем не бях призван, бих могъл да си пробия път само като лицемер, но бих презирал себе си, дори и ако постигнех римския пурпур[1], защото външните почести не пречат на човека да бъде свой пръв свидетел и да заглуши собствената си съвест. Ако бях продължил да търся щастието си във военната професия (която изглежда красива само през мъглата на щастието), то би трябвало да имам голямо търпение, на което не можех да разчитам, понеже всяка несправедливост ме възмущаваше и всеки ярем ми беше непоносим, щом като го забележех.

Освен това мислех, че всяка професия, която човек си избира, би трябвало да осигури издръжка за нуждите му. Средните приходи на един офицер обаче не биха стигнали за моето съществуване, тъй като вследствие на възпитанието си имах по-големи нужди, отколкото са обикновено тези на един офицер. Като свирех на цигулка, аз печелех достатъчно, за да мога да живея, без да имам нужда от някого. Положението ми, разбира се, не беше блестящо, но това ме тревожеше и отхвърляйки предубежденията си, най-сетне аз възприех навиците на моите прости другари.

Често се случваше да обикаляме през нощта из различни части на града, като измисляхме и извършвахме всевъзможни безчинства. Една от нашите любими шеги се състоеше в това, да отвързваме частните гондоли от брега и да ги предоставяме на течението в каналите, като предварително се смеехме на всички проклятия, които лодкарите щяха да изсипят против нас на сутринта. Често будехме за бърза работа уважаемите акушерки, като ги заклинахме да отидат при тази или онази дама, която после — тъй като никога не се оказваше бременна — се отнасяше с нея при идването й като с луда. Също така подвеждахме лекарите, които карахме полуоблечени да търчат при този или онзи високопоставен господин, който се оказваше напълно здрав. Дори и духовниците идваха на реда си. Пращахме ги да миросат някой съпруг, който спеше спокойно до жена си и никак не се интересуваше от последното миросване. Откъсвахме шнуровете на звънците на всички къщи и когато намирахме някоя врата отворена, промъквахме се вътре и изплашвахме спящите, като викахме, че вратата на къщата им е отворена.

През една много тъмна нощ се наговорихме да преобърнем една голяма мраморна маса, която стоеше като паметник в сградата на площада Сант Анджело. Говореше се, че по времето на Лига де Камбраи комисарите изплащали на тази маса сумите, които били събирани за Свети Марко. Поради това тази маса беше на почит.

Когато можехме да се вмъкнем в камбанариите, голямо удоволствие беше за нас да разтревожим цялата община, биейки камбаната, като че ли бе избухнал пожар. Но не се задоволявахме с това. Отрязвахме въжетата на камбаните, така че звънарят се виждаше в невъзможност да свика на сутринта вярващите за първата литургия. Понякога преминавахме канала, всеки в отделна гондола, и когато стигахме на другия бряг, побягвахме, без да платим, така че гондолиерите ни гонеха разгневени.

Целият град кънтеше от оплаквания, ние обаче се смеехме на преследванията, които се предприемаха, за да открият смутителите на общественото спокойствие. Внимавахме да не издадем нещо, защото ако ни откриеха, биха ни накарали да гребем известно време в галерата на Съвета на десетте.

Бяхме седмина, а понякога осмина, понеже, чувствувайки голямо приятелство към брат си Франческо, аз му позволявах от време на време и на него достъп до нашите нощни оргии. Междувременно страхът постави най-сетне край на тези безобразия, които считах тогава за младежки лудории. Стана така:

Във всяка една от двадесет и четирите енории на град Венеция има по една голяма кръчма, наречена магацино. Тя е отворена през цялата нощ и виното се продава на дребно по-евтино, отколкото в другите кръчми. В нея може и да се яде, но исканото ядене трябва да се донесе от съседния гостилничар, който е привилегирован за тази продажба и затова държи магазина си отворен през цялата нощ. Обикновено това е гостилничар, който приготвя много лоша храна, но само защото я дава евтино, бедните я намират вкусна и тези заведения се ползуват със славата, че са много полезни за низшата класа. По тези места не се виждат никога нито благородници, нито добри граждани, нито дори имотни занаятчии, тъй като на чистотата тук не се обръща голямо внимание. Освен това има и малки отделни стаи, където на една заобиколена от скамейки и непокрита маса почтени семейства или приятели могат да се отдадат по приличен начин на веселие.

Беше по време на карнавала през 1745 година, когато, всички ние, осмина маскирани, скитосвахме една нощ след дванадесет часа. Заети с това, да измислим някаква нова лудория, която би могла да ни развесели, влязохме да пием в един магацино на енорията Дела Кроче. Не намерихме никого вътре, но в една малка съседна стая открихме трима мъже, които се разговаряха много приятелски с една млада и красива дама, като изпразваха при това бутилките си.

Нашият водач, един благороден венецианец от рода Балби, ни каза:

— Би било чудесна шега да отвлечем от тия трима безделници тази хубава жена, която след това би останала по неволя под наше покровителство.

Той ни изложи веднага своя план с всички подробности, влязохме в стаята, прикрити от нашите маски, Балби напред. Появяването ни изненада много бедните хора, но те съвсем се изплашиха, когато чуха Балби да казва:

— Под страх на смъртно наказание и по заповед на Съвета на десетте, нареждам ви да ни последвате веднага, без да правите ни най-малък шум. Вие, добра жено, не се страхувайте от нищо, ще бъдете заведена вкъщи.

Едва бяха казани тези думи, двама от нашите другари хванаха жената, за да я заведат на определеното от водача ни място, останалите уловихме тримата треперещи мъже, които съвсем не мислеха да ни оказват съпротива. Келнерът се притече със сметката и нашият водач му плати, като му заповяда под страх от смъртно наказание да мълчи. Заведохме тримата мъже в една голяма лодка. Балби застана на кормилото и заповяда на лодкаря да гребе на предната част. Последният трябваше да се подчини, без да знае накъде пътуваме. Пътят се определяше от кормчията и никой от нас не знаеше къде водачът ни ще отведе бедните хора.

Той пое пътя през канала, после го изостави и след четвърт час пристигнахме в Сан Джорджо, където накара да слязат тримата пленници, които се почувствуваха много щастливи, като се намериха на свобода. След това нашият водач, който се беше изморил, накара лодкаря да дойде на кормилото и му заповяда да ни откара при Санта Дженовева, където слязохме, след като му платихме добре.

След това се отправихме към малкия площад Раниер, където брат ми и един друг от бандата ни очакваха, седнали на земята с красивата жена, която плачеше.

— Не плачете, хубавице — й каза Балби, — не ще ви сторим нищо лошо. Ще пийнем в Риалто по една глътка, след което ще ви съпроводим до вкъщи.

— Къде е мъжът ми?

— Бъдете спокойна, утре сутринта ще го видите отново.

Утешена от това обещание, тя ни последва кротка като агне, до гостоприемницата Дела Спаде, където наредихме да се запали хубав огън в една стая на втория етаж. След това поръчахме ядене и пиене, отпратихме келнера и останахме сами. Тогава свалихме маските си и видът на осем млади и свежи лица изпълни душата на хубавата отвлечена със задоволство. Чрез любезното й държане ние я доведохме до много приятно настроение. Ободрена от виното и добрата храна и подготвена чрез нашите разговори и няколко целувки, тя виждаше вече какво я очаква и по всичко личеше, че ще се подчини доброволно. Естествено нашият началник трябваше да открие танца. С учтивост той победи естественото съпротивление, което тя отначало оказваше. Без съмнение жертвоприношението й се стори сладко, понеже след като аз се бях предложил като храбър жертвоприносител за второто жертвоприношение, тя ме прие с един вид признателност. Не можа и да прикрие радостта си, като видя, че беше определена да ощастливи точно толкова души, колкото гости бяхме ние. Само брат ми се оттегли от задължението си, като се извини, че бил болен. Това беше и единственото основание, което можеше да извини отказа му, тъй като беше станало един вид закон, всеки от нас при всеки повод да върши същото, което вършат другите.

След това красиво геройство ние си сложихме отново маските, платихме сметката и отведохме щастливата жертва в Сан Джобе, където тя живееше. Напуснахме я едва когато видяхме да влиза в къщата си и да затваря вратата.

Човек може да си представи дали имахме желание да се смеем, когато тя ни пожела лека нощ, като при това ни благодари по най-сърдечен и най-откровен начин. След това се разделихме и всеки си отиде вкъщи.

На втория ден тази нощна сатурналия[2] започна да вдига шум. Съпругът на младата жена беше тъкач, също и неговите двама приятели. Те се оплакаха пред Съвета на десетте. Жалбата им бе съставена много чистосърдечно и обрисуваше цялата истина, но оплакването от отвратителното деяние беше смекчено от едно обстоятелство, което трябваше да премахне бръчките по строгите чела на съдиите, тъй като даваше изобилен материал за смеха в обществото. Жалбата казваше именно, че осем маски не били извършили никаква неприятна постъпка спрямо жената. Двете маски, които я отвлекли, я завели на това и това място, където след един час дошли и останалите и след това всички заедно се отправили за гостоприемницата „Към мечовете“, където прекарали един час в гуляй. Жената била нагостена много добре от маските и след това заведена вкъщи, където била помолена за извинение за това, че искали само да устроят една шега на нейния мъж. Тъжителите не могли да напуснат острова преди съмване и когато се завърнал, мъжът намерил жена си да спи спокойно. Той я събудил и тя му разказала всичко, което й се случило. Тя се оплакала само заради големия страх, който претърпяла за мъжа си и затова изискваше правосъдие и примерно наказание.

В тази жалба всичко беше смешно, понеже тримата глупаци играеха ролята на храбреци, като казваха, че ние сигурно не бихме ги намерили толкова послушни, ако водачът не бил изговорил уважаемото име на съда.

Жалбата имаше тройно въздействие. Най-напред тя разсмя целия град, второ, всички безделници отидоха в Сан Джобе, за да чуят историята от устата на самата героиня, което й донесе повече от един подарък и трето, принуди я да обещае публично чрез съда една награда от петстотин дуката на всеки, който й издаде виновниците на престъплението, дори ако той е един от злосторниците, с изключение на предводителя.

Това обявление би трябвало да ни уплаши, ако предводителят ни, единственият, който би бил в състояние да ни предаде, не беше патриций. Това качество на нашия главатар ме успокои веднага, тъй като знаех, че дори и ако някой от нас се беше унижил дотам да поиска да вземе тази сума като награда за едно предателство, съдът не би предприел нищо, за да не бъде принуден да изложи един патриций. Но предател между нас не се намери, макар че всички бяхме бедни. Страхът обаче оказа благотворно въздействие и нашите нощни безчинства не се подновиха вече.

Три или четири месеца след това рицарят Николо Ирон, по това време инквизитор, ми поднесе една голяма изненада, като ми разказа цялата история и ми назова имената на всички участници. Не ми каза дали някой от бандата е издал тайната, работата малко ме интересуваше, само проумях ясно духа на аристокрацията, за когото „само аз“ е най-висшият закон.

Към средата на април 1746 година господин Джироламо Корнаро, най-възрастният член на семейство Корнаро, се ожени за една госпожица от рода Соранцо ди Сан Поло и аз имах честта да присъствувам на сватбата… в качеството ми на цигулар. Бях член на един от многобройните оркестри за баловете, които се даваха през трите следващи дни в двореца Соранцо.

На третия ден, към края на празненството, един час преди разсъмване напуснах уморен оркестъра с намерение да си отида, когато на слизане по стълбата забелязах един сенатор с червен талар[3], който искаше да се качи в гондолата си. Когато извади носната си кърпичка от джоба, изпусна едно писмо. Вдигнах писмото с най-голяма бързина и го предадох на високопоставения господин, когото настигнах по стъпалата. Той го прие, благодари и ме попита къде живея. Казах му и той ме покани в гондолата си. Приех с благодарност и седнах на скамейката до него. Миг след това той ме помоли да раздрусам лявата му ръка, като ми каза, че изпитва толкова силно изтръпване, че не можел да я чувствува вече. Аз я раздрусах с все сила, но веднага след това той ми каза с неясен глас, че изтръпването се разпростирало по цялата му лява страна и чувствувал, че умира.

Ужасен, повдигнах завесата и взех фенера. Видях един умиращ със съвсем разкривена уста. Разбрах, че високопоставеният господин беше получил удар и извиках на гондолиерите да опрат, за да повикам хирург, който да му пусне кръв.

Скочих от гондолата тъкмо на това място, където преди три години бях дал такъв добър урок на Рацета и отидох в едно кафене, където ми дадоха адреса на един хирург. Изтичах дотам, почуках два пъти, отвориха ми, принудих хирурга да ме последва по нощница в гондолата, която ни чакаше. Той пусна кръв на сенатора, докато аз разкъсвах ризата си, за да подготвя компреси и превръзка.

След тази операция заповядах на лодкарите да гребат с двойна сила и за един миг ние пристигнахме при Санта Марина. Събудихме слугите на господина, които го занесоха като почти безжизнен труп в леглото му.

Влизайки в ролята на разпоредител, заповядах на един слуга да повика бързо лекар. Щом ексулапът пристигна, извърши моментално второ кръвопускане. Тъй като се считах упълномощен да се грижа за болния, седнах до леглото му, за да бъда в помощ.

Един час по-късно влязоха един след друг двама патриции, приятели на болния. Те бяха отчаяни и тъй като се бяха осведомили вече от гондолиерите, които им бяха казали, че аз зная по въпроса повече от тях, ме разпитаха. Казах им всичко, което знаех. Те не знаеха кой съм и не се осмеляваха да ме попитат, а аз счетох, че трябваше да се обвия в скромно мълчание.

Болният лежеше неподвижен и не даваше никакъв друг признак за живот, освен че още дишаше. Слагах му компреси, а свещеникът, когото бяха повикали и който беше съвсем изплашен, изглежда очакваше само смъртта му. По мое настояване отклониха всички посещения и двамата патриции и аз бяхме единствените при болния. Към обяд ние мълчаливо се нахранихме, без да напускаме стаята.

Вечерта по-старият от двамата патриции ми каза, че мога да си отида, ако имам работа, понеже те ще прекарат нощта върху дюшеци в стаята на болния.

— А аз, господине — казах му, — аз ще я прекарам в същото кресло до леглото на болния, защото ако се отдалеча, той може да умре, а чувствувам, че ще живее дотогава, докато съм тук.

Този тържествен отговор им направи, както и очаквах, силно впечатление и двамата се спогледаха изненадали.

Нахранихме се и при оскъдния разговор, който водихме по време на вечерята, господата ми разказаха, че севдаторът бил техният приятел, господин де Брагадино, единственият брат на прокурора със същото име. Този господин де Брагадино бил прочут във Венеция, колкото със своето красноречие и със своите големи дарби на държавник, толкова и с любовните приключения на бурната си младост. Вършил бил глупости заради жените и не една хубавица била вършила същото заради него. Много бил играл и много губил и брат му бил негов най-върл неприятел, който осем месеца по-късно, след едно основно разследване, го признал единодушно за невинен. Но въпреки това бляскаво удовлетворение брат му не се отказал от своите предубеждения.

Невинният сенатор, потискан от своя несправедлив брат, който бе заграбил половината от приходите му, живееше като добродушен философ, отдаден на приятелството. Той имаше двама доверени приятели, именно ония, които сега бяха при него, единият беше от семейство Дандоло, другият — от семейство Барбаро, и двамата уважавани и любезни като него. Господин Брагадино беше красив, учен, забавен и имаше благ характер, той беше на петдесет и седем години.

Докторът, който предприе лекуването му, се казваше Теро. Той си въобразяваше, че ще може да го спаси, като разтрие гърдите му с живачен мехлем, което му позволиха да стори. Бързото действие на това лечебно средство ме ужаси, тъй като за двадесет и четири часа болният почувствува силен прилив на кръв в главата. Докторът каза, че на следния ден това разтриване щяло да подействува откъм главата върху другите части на тялото, които имали нужда да бъдат оживени чрез изкуствено възвръщане на нормалното кръвообращение.

Към полунощ болният беше целият в огън и в смъртно възбуждение. Аз се приближих до него и видях, че едва диша. Накарах двамата приятели да станат и им обясних, че болният ще умре, ако не бъде освободен веднага от противния мехлем. Без да докачам отговор, разголих гърдите му и свалих пластира, след което го измих внимателно с хладка вода. За по-малко от три минути го видяхме да диша облекчено и да се унася в спокоен сън. Тогава и ние си легнахме успокоени.

Докторът дойде много рано и лицето му прие доволно изражение, когато видя своя болен в такова добро състояние. Едва когато господин Дандоло му каза какво беше направено, той се разсърди, каза, че с това сме тикали болния в гроба и попита кой си е позволил да промени неговото лечение. Сега господин де Брагадино взе думата:

— Докторе, човекът знае повече, отколкото вие.

При тези думи той посочи с ръка към мен.

Аз не зная кой от двама ни беше повече изненадан: докторът ли, който виждаше един млад, непознат нему човек, когото той трябваше да счита за лечител, макар да го представяха за голям учен, или аз, който се видях преобразен в лекар, без да мисля да бъда такъв. Пазех скромно мълчание, за да не избухна в смях, докато докторът, объркан ме наблюдаваше с презрение и без съмнение ме считаше за нахален измамник, който се е осмелил да го измести. Най-сетне, той се обърна към болния и каза студено, че ми отстъпва мястото си. След като си отиде, аз станах лекар на един от най-прочутите членове на сената на Венеция. Трябва да призная, че поначало бях респектиран от това и казах на болния, че той има нужда само от диета, а природата ще се погрижи за всичко останало.

Абдикиралият лекар разправи случката в целия град и когато състоянието на болния се подобри, един негов роднина, който го посещаваше, изрази изненадата на всички, че е избрал за лекар един цигулар от оркестъра на театъра. Господин де Брагадино му затвори устата, като му каза, че този цигулар може да знае толкова, колкото всички лекари във Венеция и че само благодарение на мен не се е задушил.

Високопоставеният господин ме слушаше, както се слуша пророк. Това завоевание ми даде смелост. Аз говорех като учен за догмите на медицината и цитирах автори, които никога не бях чел.

Господин де Брагадино, който с удоволствие се занимаваше с отвлечени науки, ми каза един ден, че ме намирал прекалено учен за един млад човек, затова сигурно разполагам със свръхестествени сили. Помоли ме да му обясня.

Колко странно действуват случаят и силата на обстоятелствата! За да не засегна неговата суетност, като му кажа, че се лъже, взех безумното решение да му направя в присъствието на неговите двама приятели невярното и пресилено разкритие, че обладавам един начин на пресмятане, чрез който, като напиша един въпрос и го превърна в числа, получавам също така в числа отговор, който никой на света не би могъл да ми даде. Господин де Брагадино ми каза, че това бил ключът на Соломон, който простият народ наричал кабала[4]. Попита ме от кого съм усвоил тази наука.

— От един стар еремит — казах му аз, — който живее на планината Карпеня и с когото случайно се запознах, когато бях пленник в испанската армия.

— Този еремит — каза ми той, — е съединил, без ваше знание, една невидима идея с пресмятането, на което ви е научил, понеже обикновените числа не могат да имат способността да мислят. Вие притежавате, — добави той, — едно истинско съкровище и само от вас зависи да извлечете най-голяма полза от него.

— Не зная — отговорих аз, — как бих могъл да извлека тази голяма полза от моята наука, понеже отговорите, които моето пресмятане ми дава, понякога са така неясни, че ми стават извънредно досадни и почти никога не се ползувам от тях. Впрочем, вярно е, че аз никога не бих имал щастието да се запозная с Ваше Превъзходителство, ако не бях ви направил моята пирамида.

— Как тъй?

— На втория празничен ден в дома Соранцо аз пожелах да попитам моя гадател, дали няма да срещна на бала някого, срещата с когото би ми била неприятна. Получих отговора: „Напусни празника точно в шест часа!“ Това беше един час преди разсъмване. Реших да се подчиня и срещнах Ваше Превъзходителство.

Моите трима слушатели бяха като вкаменени. Тогава господин Дандоло ме помоли да отговоря на въпрос, чието разяснение било възможно само от него, тъй като работата била известна само на него.

— На драго сърце.

Тъй като бях започнал вече така необмислено, трябваше да бъда дързък. Той написа въпроса, даде ми го, аз го прочетох, но не разбрах нищо от работата, нито от съдържанието. Все едно, трябваше да отговоря. Щом въпросът ми беше до такава степен тъмен, че не можех да разбера нищо, то, естествено, не можех да разбера нищо и от отговора. И тъй, аз отговорих с обикновени числа в четири реда, чиито преводач би могъл да бъде само той и се показах много равнодушен по отношение на тълкуването. Господин Дандоло ги прочете, прочете ги отново, беше изненадан, но разбра всичко.

— Това е божествено, това е единствено — извика той, — това е едно небесно съкровище. Числата са само средство, но отговорът трябва да произлиза от един безсмъртен дух.

Господин Дандоло беше така доволен, че и двамата му приятели трябваше да се зарадват. Те ми задаваха въпроси за всевъзможни неща и моите отговори, от които аз сам не разбирах нищо, им се струваха все божествени. Поздравих тях и самия себе си затова, че притежавах нещо, на което досега не бях отдавал никакво значение и им обещах също, че няма да пропусна да се грижа внимателно за него, тъй като виждам, че с моето умение бих могъл да бъда полезен на Техни превъзходителства.

Сега и тримата ме попитаха за колко време бих могъл да ги науча на правилата на това висше пресмятане.

— За много късо време, господа — отговорих им, — и ще изпълня с удоволствие желанието ви, макар че еремитът ме увери, че три дни след като съобщя някому моето знание, ще умра от внезапна смърт. Но аз съвсем не вярвам на тази заплаха.

От този момент никой от тях не заговори повече по този въпрос. Те мислеха, без съмнение, че ако могат да ме привържат към тях, то би било същото, като да притежават самите те знанието. По такъв начин аз станах хиерофантът[5] на тези трима високо уважавани и безкрайно любезни хора, но които въпреки добрите си научни познания не бяха достатъчно мъдри, тъй като бяха оглупели по химерични тайни науки и вярваха в съществуването на невъзможни неща от душевно и от телесно естество. Те се виждаха чрез мен притежатели на камъка на мъдростта, на универсалната медицина, на общуването с природните сили, с всички небесни и адски духове. Най-сетне те не се съмняваха, че чрез моята висша наука ще открият тайните на всички кабинети в Европа.

След като се бяха уверили във възвишеността на моята кабалистична наука чрез въпроси из миналото, те се приготвиха да я използуват, като й отправяха въпроси относно настоящето и бъдещето. Не ми беше трудно да отгатвам, понеже давах само двусмислени отговори, които внимателно нареждах, тъй че те можеха да бъдат разтълкувани само след настъпването на събитието. Така моята кабала, като делфийския гадател[6] никога не сбъркваше. Разбрах колко лесно трябва да е било за старите езически свещеници да лъжат незнаещия и поради това лековерен народ. Видях колко удобно е било винаги за измамниците да лъжат хората и чувствувах по-добре от римския оратор как двама авгури[7] не можеха да се погледнат, без да се засмеят, защото и двамата имаха един и същ интерес да отдават голямо значение на измамата, която вършеха и от която изкарваха огромни облаги. Това, което не разбрах и без съмнение никога не ще разбера, е, че християнските църковни отци, които не бяха прости и невежи както нашите евангелисти, са вярвали, че не бива да отричат божествеността на гаданието, и за да се избавят от затруднението, приписвали го на дявола. Те бяха умни хора, но суеверни и съвсем не философи. Впрочем, когато вярваха напълно в моите предсказания, те бяха прекалено добри, за да ти считат за дело на дявола. Приемаха отговорите ми по-скоро за внушение на някой ангел.

Тримата високопоставени господа бяха не само добри християни и предани на своята религия, но и добросъвестни. Те бяха женени и след като се бяха отказали от жените, бяха станали техни неприятели, което говори може би за тяхната душевна болест. Бяха си въобразили, че това било condcio sine qua non[8], което духовете изисквали от онези, които искали да имат връзки или доверено общуване с тях. Едното изключвало другото.

Въпреки всичката тази побърканост, която в началото на нашето запознанство ми се виждаше необяснима, тримата високопоставени господа, както току-що казах, бяха поначало умни хора. Но предубеденият ум лошо съди, а при всяка една работа въпросът се свежда до това, да се разсъждава добре. Често се смееха тихо на себе си, когато ги слушах да говорят за тяхната религия. Те се смееха на онези, чиито умствени способности бяха толкова ограничени, че не разбираха религиозните тайни. Въплътяването на душата беше дреболия за Бога и следователно лесноразбираема, а възкресението беше толкова маловажна работа, че не им се струваше удивителна и тъй като Бог не можеше да умре, то Исус Христос естествено трябваше да възкръсне. Що се отнася до евхаристията[9], истинското присъствие при транссубстанцията[10], то тя беше за тях една осезаема очевидност и все пак те не бяха йезуити. Те се изповядваха всяка седмица, без да изпадат в затруднение спрямо своите изповедници, тъй като съжаляваха благосклонно тяхното невежество. Смятаха се задължени да им дават отчет само за това, което считаха за грях.

С тия трима чудаци, които, — като изключим тяхната знатност по рождение — бяха уважавани поради техните морални качества и справедливост, също както и поради тяхното влияние и възраст, аз прекарвах много приятни дни, макар поради голямата им жажда за знания да ме задържаха често по десет часа в усърдна работа.

Най-после аз ги спечелих като доверени приятели, разказвайки им всичко, което ми се беше случило досега. Не крия, че съм ги излъгал също както поп Делдимопуло мамеше гърците, които искаха от него гаданията на неговата Дева.

Ще кажете, че ако съм искал да се придържам строго в най-чистия морал, то не би трябвало да се сприятелявам с тях, или трябваше да ги извадя от заблуждението им. Съвсем не искам да отрека това, само ще възразя, че бях на двадесет години, имах умна глава и най-сетне бях стъргач на цигулка за един талер дневно. Най-после напразно бих опитвал да ги излекувам. Това не би ми се удало, понеже те биха ми се изсмели в лицето, биха съжалявали невежеството ми и на това отгоре биха ме изхвърлили. Освен това, не се чувствувах призван да се представя за апостол и ако бях взел героичното решение да ги напусна, щом разбрах, че са мечтали, то бих доказал, че съм враг на хората, на които доставях невинни наслади. Бих могъл да бъда виновен за смъртта на господин Брагадино и бих изложил тримата уважавани мъже на опасността да станат жертва на първия опитен крадец, който, възползувайки се от тяхната мания, би могъл да ги разори, като ги склони към магическа операция от голям мащаб. Съществуваше и още една причина, мой мили читателю, и понеже си ми скъп, то ще ти я кажа: моето самочувствие би ми попречило да се призная, поради невежество или гордост, недостоен за тяхното приятелство и бих им дал очевидни доказателства за моята неучтивост, като престана да общувам с тях.

Аз взех, струва ми се, най-доброто, най-благородното и най-естественото решение, което отговаряше на тяхното душевно разположение, а именно, да се поставя в положението да не ми липсва вече най-необходимото. А кой би могъл да прецени по-добре от мен какво беше това най-необходимо.

Чрез приятелството на тези трима души аз си осигурявах в родния си град уважение и влияние. Освен това, за мен беше твърде ласкателно удоволствието, да бъда предмет на разговорите и обсъжданията на безделните празноглавци, които искаха да отгатнат причините за всички морални явления, които не можеха да си обяснят.

Във Венеция си блъскаха главите да разберат как е възможна връзката ми с тези мъже — те толкова набожни, аз — отдал се на всички удоволствия.

В началото на лятото господин де Брагадино беше отново в състояние да се яви в сената и в деня преди първото си излизане, той ми държа следната реч:

— Който и да си ти, аз ти дължа живота си. Твоите покровители, които искаха да те направят свещеник, доктор, адвокат, войник и най-сетне цигулар, бяха все глупци, които не те познаваха. Бог е заповядал на твоя ангел да те доведе в ръцете ми. Аз те разбрах и умея да те ценя. Ако искаш да станеш мой син, трябва само да ме признаеш за баща и за в бъдеще ще се отнасям с теб като баща чак до смъртта си. Жилището ти е готово, нареди да се пренесат нещата ти, ще имаш един слуга, една самостоятелна гондола, моята маса и десет цехина месечно. На твоята възраст и аз не получавах от баща си по-голяма сума за дребни разходи. Не е необходимо да мислиш за бъдещето, мисли за това да се запазиш и ме приеми като съветник по всичко, което би могло да ти се случи, или което искаш да предприемеш. Бъди сигурен, че ще намериш в мен твой приятел.

Аз се хвърлих в краката му, за да го уверя в благодарността си, като го наричах с най-сладките бащини имена. Той ме взе в обятията си и ме нарече свой скъп син. Обещах му послушание и любов. След това ме прегърнаха и неговите двама приятели, които живееха с него в двореца и ние се заклехме във вечно побратимяване.

Това е, окъпи читателю, историята на моята метаморфоза и на щастливото събитие, което ме въздигна от ниската професия на цигулар — надничар, до положението на важен господин.

[1] Червена папска манта. — Б.пр. ↑

[2] Древноримски празненства в чест на бога Сатурн. — Б.пр. ↑

[3] Сенаторска роба. — Б.пр. ↑

[4] Тайно теософско учение у евреите, занимаващо се с мистично тълкуване на буквите и числата. — Б.пр. ↑

[5] Откривател на божествените тайни — върховен жрец в храма на Деметра. — Б.пр. ↑

[6] Най-прочутият храм за предсказване в древна Гърция. — Б.пр. ↑

[7] Римски жреци, които предсказали бъдещето по летенето птиците. — Б.пр. ↑

[8] Латински израз: Условие, без което не може. — Б.пр. ↑

[9] Литургия, през време на която се приготовлява хлябът и виното за причастие. — Б.пр. ↑

[10] Преобразуване на материята, преобръщане на хляба и виното в тялото и кръвта на Христа. — Б.пр. ↑

Глава седемнадесета

Нередовен начин на живот. Завойски. Риналди. Л’Абади. Младата графиня. Стефани става капуцин. Анчила. Качвам се в Сан Джобе в една гондола, за да отплавам към Местре.

Щастието изглежда бе намерило удовлетворение в това, да ми даде пример за своето насилническо своенравие. То ме направи щастлив по един непознат на мъдростта начин, не притежавайки силата да ме накара да следвам една система на умереност и разумност, която сигурно би уредила бъдещето ми. Така започнах да живея, без да ограничавам своите наклонности, и вярвах, че ще мога да се издигна над всички предразсъдъци, стига да спазвам закона. Смятах, че мога да живея напълно свободен в една страна, която изцяло бе подчинена на аристократичното управление. Бих се излъгал в своите съждения, ако съдбата ме бе направила член на правителството, защото република Венеция, която счита за свой основен дълг собственото си самосъхранение, по такъв начин сама става робиня на заповедническия държавен разум. Тя трябва, ако това е необходимо, да пожертвува всичко заради този дълг, за който дори законите не са вече ненарушими.

Но да оставим този почти всеизвестен въпрос. Човечеството, поне в Европа, е убедено, че безграничната свобода никъде не е съвместима с общественото положение. Аз засягам този въпрос само за да дам на читателя възможност да разбере поведението ми в моето отечество, в което през тази година започнах да следвам път, дето щеше да ме отведе в някой държавен затвор. Затворът, който, също поради своята незаконност, бе непроницаемо изолиран от външния свят.

Бях достатъчно богат, облагодетелствуван от природата с красива и приятна външност, смел картоиграч, непоправим разсипник, приказлив, винаги остър в хумора си, съвсем нескромен, безстрашен, преследвах всички хубави жени, изкарвах съперниците си от строя, признавах за добро само онова общество, което ме забавляваше. Така можех да бъда само мразен, но тъй като бях винаги готов да нося лична отговорност, вярвах, че всичко ми е позволено; считах, че трябва да се опълчвам грубо срещу злоупотреблението, което ми пречеше.

Подобно поведение можеше само да не се хареса на тримата честни мъже, чийто оракул бях станал, но те не се осмеляваха да ми го кажат открито. Добрият господин де Брагадино се задоволи да ми загатне, че съм водил пред очите му същия живот, какъвто той е водил на моята възраст, но че трябва да бъда готов да го изкупя и да се видя наказан, когато достигна неговата възраст. Без да наруша уважението, което му дължа, аз дадох на ужасните му предсказания весело тълкувание и продължих своя път. Но той ми илюстрира примери от своята мъдрост, първия по следния повод:

Бях се запознал у госпожа Авогадро, една духовита и въпреки шестдесетте си години много запазена жена, с един млад полски благородник на име Завойски. Той очакваше пари от родината си, но докато чакаше, венецианките му набавяха достатъчно, тъй като неговата красива фигура и полските му обноски ги възхищаваха. Ние станахме добри приятели и аз му отворих своята кесия. Двадесет години по-късно той ми се отплати в Мюнхен и то още по-щедро. Завойски бе честен човек. Притежаваше незначителни интелектуални дарби, но достатъчни за неговото благополучие. Преди пет или шест години почина в Дрезден като секретар на курфюрста на Трир. На съответното място ще говоря за това.

Този любезен млад човек, когото всички обичаха и считаха за свободомислещ, понеже посещаваше господата Анджело Куверини и Лунардо Вениеро, ме запозна при разходка в градината на Зуека с една чужденка графиня, която ми хареса. Посетихме я вечерта и след като ме представи на своя съпруг, граф Риналди, тя ни покани на вечеря.

Съпругът устрои банка на фараон, аз играх като партньор на неговата жена и спечелих няколко петдесетака дукати.

Възхитен от това хубаво запознанство, аз ги посетих на другата сутрин сам. След като графът се извини, задето жена му още не е станала, той ме покани да вляза. Графинята ме прие съвсем непринудено. Останах насаме с нея, а тя притежаваше изкуството да ме накара да се надявам на всичко, без да се излага. Когато забеляза намерението ми да си вървя, тя ме покани на вечеря. Съгласих се, като играх както предишната вечер партньорство с нея и спечелих отново. Отивайки си, бях вече напълно влюбен. Естествено, посетих я на следващата сутрин с надеждата да я намеря по-отстъпчива или поне любезна, но когато съобщиха за мен, казаха ми, че била излязла.

Побързах да отида отново вечерта. След хиляди извинения банката отново се държа и аз загубих всичко, което бях спечелил с нея. Вечеряхме и след като другите се оттеглиха след ядене, останах заедно със Завойски, понеже граф Риналди искаше да ни даде реванш. Тъй като нямах повече пари, играх на честна дума, но когато графът видя, че му дължа вече петстотин цехина, той остави картите. Отдалечих се много натъжен. Честта ме задължаваше да платя на следващия ден, а аз нямах нито едно солдо. Любовта повиши отчаянието ми, тъй като рискувах да се покажа жалък в очите на една жена, в която бях влюбен. Безпокойството от това положение се изписа върху лицето ми и не убегна на следния ден от господин де Брагадино. Той ме попита приятелски и ме насърчи да му се доверя. Чувствувах, че не мога да сторя нищо по-добро и му разказах откровено цялата история, като завърших, че се считам обезчестен и ще умра от срам. Той ме утеши с думите, че ще изплати дълга ми още същия ден, ако му обещая да не играя никога вече на честна дума. Заклех му се, като целунах ръка и отидох, облекчен от този чудовищен товар, да се разхождам. Бях сигурен, че моят достоен баща ще ми даде веднага дължимите петстотин дуката и вече предчувствувах радостта от въздействието, което моята точност щеше да окаже пред очарователната графиня. Това повдигна отново надеждите ми и ми попречи да съжалявам за загубата на толкова голяма сума. Покъртен обаче от извънредното великодушие на моя благодетел, аз бях твърдо решил да удържа думата си към него.

Обядвах много весел с тримата си приятели, без да стане дума за случилото се. Миг след като бяхме станали от масата, един слуга подаде на господин де Брагадино едно писмо и пакетче. След като баща ми прочете писмото и отпрати слугата, той ме помоли да го последвам в кабинета му. Щом влязохме, ми каза: „Ето тук един пакет, който ти принадлежи.“ Отворих го и намерих вътре около четиридесет цехина. Когато господин де Брагадино ме видя така изненадан, започна да се смее и ми предаде и писмото, което съдържаше следните думи: „Господни де Казанова може да бъде сигурен, че нашата игра предишната нощ е била само шега. Той не ми дължи нищо. Моята жена му изпраща половината от парите, които загуби в брой. Граф Риналди.“

Загледах учудено господин де Брагадино, а той продължаваше да се смее с цяло гърло. Отгатнах всичко, благодарих му, прегърнах го нежно и му се заклех за в бъдеще да бъда по-разумен. Превръзката, която закриваше очите ми, се разкъса, почувствувах се излекуван от любовта си и съвсем засрамен, че съм бил двойно измамен от мъжа и от жената.

— Тази вечер — каза моят мъдър лекар — ще вечеряш много доволен с твоята прекрасна графиня.

— Тази вечер, достойни ми благодетелю, ще се храня с вас. Като голям майстор, вие ми дадохте добра поука.

— Следващия път, ако загубиш на честна дума, ще направиш добре да не плащаш нищо.

— Това би било безчестие.

— Все едно, колкото повече бързаш да се безчестиш, толкова повече ще спестиш, тъй като и без това в края на краищата ще дойде момент, когато наистина ще стигнеш до безчестие, щом не намериш с какво да платиш. Затова много по-умно е да не дочакаш този съдбоносен момент.

— Но много по-добре е да се избегне този момент, като се играе само с налични пари.

— Без съмнение, понеже по такъв начин ще спасиш същевременно и честта, и парите си. Но тъй като обичаш хазартните игри, съветвам те никога да не залагаш. По-добре раздавай сам картите. Така ще имаш предимство.

— Да, но малко.

— Малко, признавам. Но ти ще го имаш и ще видиш, че в края на сметката ще има огромна разлика между загуба и печалба. Този, който залага, е луд, а които държи банката разумен. Вторият казва: „Обзалагам се, че няма да отгатнеш“; първият казва: „Обзалагам се, че ще отгатна“. Кой от двамата е глупакът? Кой е разумният?

— Отговорът е лесен.

— За Бога, бъди разумен, но ако при залагането спечелиш, то спомни си, че си само един глупак, защото пак ще загубиш накрая.

— Защо глупак! Щастието е променливо.

— И то трябва да е променливо според естеството на работата, ако не по други причини. Вярвай ми, престани да играеш, щом видиш, че щастието се променя, макар и да си спечелил само една стотинка.

Аз бях чел Платон и се учудвах, че този човек говори мъдро като Сократ.

На следния ден ме посети Завойски много рано, за да ми каже, че ме очаквали за вечеря и че съм прославил точността си при заплащането на дълговете на чест. Не сметнах за нужно да го извадя от заблуждението му, но и не отидох вече у граф Риналди, когото видях отново шестнадесет години по-късно в Милано. Завойски научи историята едва четиридесет години по-късно в Карлсбад, където го намерих, вече оглушал.

Три или четири месеца след това господин де Брагадино ми даде друга, още по-добра поука. Завойски ме беше запознал с един французин на име Л’Абади, който се домогваше при правителството за длъжността инспектор на всички сухопътни войски на републиката. Назначението му зависеше от сената и аз го представих на моя покровител, който му обеща своя глас. Едно събитие, което искам да разкажа, му попречи обаче да изпълни обещанието си.

Понеже се нуждаех от сто цехина за плащане на дългове, аз го помолих един ден да ми ги даде.

— Защо, драги мой, не помолиш за тази услуга господин Л’Абади?

— Не се осмелявам, татко!

— Осмели се, уверен съм, че той с готовност ще ти предложи тази сума.

— Много се съмнявам, но ще опитам.

На следващия ден отидох у него и след кратко и вежливо въведение го помолих за услугата, която очаквах. Той се извини с голяма учтивост и обоснова отказа си с хиляди празнословни думи, с които винаги си служат хората, когато не могат или не искат да услужат. Понеже дойде Завойски, аз се сбогувах и си отидох. Побързах при моя покровител, за да го известя за безрезултатната ми постъпка. Смеейки се, той ми каза, че французинът не бил много умен.

Точно на този ден трябваше да се разисква в сената неговото назначение. Напуснах двореца, за да се занимавам с моите дела, което значи с моите удоволствия. И понеже се върнах вкъщи едва в полунощ, легнах си, без да видя баща си. На следващия ден му пожелах добро утро и му казах, че искам да поднеса поздравленията си на новия инспектор.

— Спести си този труд, приятелю. Сенатът отхвърли предложението.

— Как стана това? Преди три дни Л’Абади бе сигурен в противното.

— Той не се е излъгал, тъй като решението би било в негова полза, ако аз не бях говорил против него. Доказах на сената, че една разумна политика не ни позволява да поверим този важен пост на чужденец.

— Аз съм изненадан, понеже вие завчера не мислехте така.

— Това е вярно, но тогава не го познавах добре. Вчера се убедих, че този човек няма достатъчно разум за длъжността, към която се стреми. Би ли могъл, наистина, да ти откаже стоте цехина, ако беше разумен? Чрез този отказ той загуби една висока длъжност и един приход от три хиляди талера, които сега би притежавал.

Излязох и срещнах Завойски с Л’Абади, когото съвсем не се опитах да отбягна. Той бе вбесен, но човек би могъл да стане такъв и при по-незначителен повод.

— Ако ми бяхте загатнали — каза ми той, — че стоте цехина ще послужат, за да запушат устата на господин Де Брагадино, то щях да намеря начин да ги набавя.

— Ако имахте глава на инспектор, сам лесно щяхте да отгатнете това.

Този господин ми бе много полезен със своя гняв. Той разказа историята на всекиго, който искаше да я чуе, и оттогава всички, които се нуждаеха от гласа на моя покровител, се обръщаха към мен. Не ще кажа нищо по това. По-рано бе така и още дълго ще бъде така, понеже, за да се постигне най-голямото благоволение, е достатъчно само да се спечели любимецът на министъра или често само неговият камердинер. Дълговете ми бяха скоро изплатени.

По онова време във Венеция пристигна брат ми Джовани, заедно с покръстения евреин Гуариенти, най-големият познавач на картини, който пътуваше на разноски на Негово Величество полския крал, курфюрст на Саксония. Този бивш евреин бе посредничил на монарха при закупуването на галерията на херцога на Модена за сто хиляди цехина. Двамата отиваха в Рим, където брат ми остана в училището на прочутия Рафаел Менгс[1]. Ще говоря по-късно за него.

Като достоверен историк аз дължа да съобщя на читателите би една случка, от която зависеха честта и щастието на една от най-милите жени в Италия. Тя би била нещастна, ако не бях достатъчно лекомислен и вятърничав.

Един ден в началото на месец октомври 1746 година аз се разхождах маскиран, понеже театрите бяха отворени. Внезапно забелязах на няколко крачки пред Римската врата една женска фигура, която, покрита с качулката на нейната пелерина, слизаше от току-що пристигналия от Ферара търговски кораб. Понеже виждах, че е сама и явно не знае накъде да се упъти, почувствувах се привлечен към нея като от някаква тайна сила. Приближих се и й предложих услугите си, ако се нуждае от тях.

Отговори ми със срамежлив глас, че трябвало да се добере до няколко сведения.

— Тук не сме на подходящо място — й казах аз, — но имайте добрината да ме последвате в някоя пивница, където ще можете да говорите свободно с мен.

Тя се поколеба, аз продължих да настоявам и накрая тя отстъпи. Пивницата бе отдалечена на по-малко от двадесет крачки. Влязохме вътре и се оказахме сами един срещу друг. Аз свалих маската си. Учтивостта я задължи да свали и тя качулката си. Една голяма тюлена забрадка скриваше половината от лицето й, но нейните очи, носът и красивата й уста ми бяха достатъчни, за да открия в чертите й красота, благородство, болка и онази невинност на добродетелта, която придава на младостта неописуема прелест. Няма нужда да казвам, че тази препоръка й осигури веднага моето пълно съчувствие. След като избърса няколко сълзи, които неволно си проправиха път, тя ми каза, че е младо, благородно момиче, избягало само под закрилата на Бога от бащината къща, за да намери един венецианец, който я прелъстил, измамил и направил нещастна за цял живот.

— Вие имате някаква надежда да го върнете към дълга му? Предполагам, че ви е обещал да се ожени за вас?

— Той ми даде писмено обещание. Моля ви за единствената милост да ме отведете при него, да ме оставите там сама и да не разказвате никому за това.

— Разчитайте, уважаема госпожице, на чувствата на един честен мъж, а аз съм такъв. Доверете ми се, тъй като се интересувам вече от всичко, което ви засяга. Кажете името му.

— Ах, господине, аз се предоставям на съдбата си.

При тези думи тя извади от пазвата си една хартия, която ми подаде. Познах почерка на Зането Стефани. Беше едно обещание за женитба, с което той даваше дума, че в разстояние на осем дни ще се ожени за младата графиня А. С. във Венеция. След като го прочетох, аз й го върнах с думите, че познавам добре написалия обещанието. Назначен е на служба в канцеларията, голям развратник, затънал сега в дългове, но ще стане богат след смъртта на майка си.

— Моля ви, моля, заведете ме при него.

— Ще сторя, госпожице, каквото ми заповядате, но имайте пълно доверие в мен и ме изслушайте. Съветвам ви да не отивате при него. Той ви е нанесъл вече голяма обида и ако наистина го намерите в къщи, твърде възможно е да се унижи дотам, че да ви приеме зле. Ако пък не е в къщи, вие ще бъдете вероятно приета нелюбезно от неговата майка, щом й кажете коя сте. Доверете ми се и вярвайте, че Бог ме е поставил на пътя ви, за да ви бъда закрилник. Обещавам ви, че най-късно утре ще научите дали Стефано е във Венеция, какви намерения има към вас и какво може да се постигне от него чрез принуда. Сега-засега обаче моят съвет е младият мъж да не научи, че сте във Венеция.

— Велики Боже! Но къде да отида тази нощ?

— В една почтена къща.

— У вас, ако сте женен.

— Аз съм ерген.

Познавах една почтена вдовица, която живееше в една тиха уличка и даваше под наем две стаи. Склоних момичето да ми се довери и ние се качихме в една гондола. По пътя тя ми каза, че Стефани пребивавал преди един месец в техния град, за да остави колата си на поправка, и още същия ден се запознал с нея в една къща, където тя отишла заедно с майка си, за да поздрави едни младоженци.

— Аз имах нещастието — каза тя, — да му вдъхна любов и той не помисли повече за заминаване. Остана цял месец в Ч., като излизаше само надвечер. Прекара всички нощи под моя прозорец, за да разговаря с мен. Закле се хиляди пъти, че ме обожава и че намеренията му са чисти. Аз го молех да се представи на родителите ми и да поиска ръката ми, но той изтъкваше различни причини, като ме уверяваше, че би могъл да се чувствува щастлив едва тогава, когато му окажа пълно доверие. Трябваше да се реша да отпътувам с него без знанието на никого и той ме уверяваше, че честта ми нямало да пострада от това, понеже три дни след моето бягство целият град щял да узнае, че съм негова жена. Обеща ми да ме върне официално като негова съпруга. Какво да ви разказвам, господине? Любовта ме заслепи, аз паднах в пропастта, повярвах му и се съгласих на всичко. Той ми предаде писмото, което вие прочетохте, и през следващата нощ аз му позволих да влезе в стаята ми през прозореца, на който разговаряхме. Съгласих се на едно престъпление, което трябваше да бъде изличено до три дни и той ме остави с клетвата, че ще дойде следващата нощ отново под същия прозорец, за да ме вземе в прегръдките си. Можех ли да се съмнявам в това след ужасната погрешна стъпка, която току-що бях извършила? Стегнах си вързопа и го очаквах през цялата следваща нощ, но напразно. Каква ужасна нощ! На следващата сутрин узнах, че чудовището отпътувало заедно със своя слуга един час, след като ме бе опозорило! Представете си моето отчаяние. Взех решението, което моето отчаяние ми подсказа, и то, естествено, можеше да бъде само лошо. Един час след полунощ аз самата напуснах бащиния си покрив, за да загубя честта си напълно. Бях решена да умра, ако жестокият човек, който ми бе отнел най-скъпото, не ми върне онова благо, което само той можеше да възстанови. Вървях пеша през цялата нощ и почти целия следващ ден, без да хапна каквото и да било, докато се качих на търговския кораб, който за двадесет и четири часа ме докара дотук. В корабчето се намираха петима мъже и две жени, но никой не видя лицето ми, нито чу звука на гласа ми. Седях постоянно с наведена глава, полузамаяна и в ръцете си държах винаги този молитвеник. Оставиха ме на спокойствие, никой не ме заговори и аз благодарих на Бога за това.

Едва бях стъпила на кея и вие не ми оставихте никакво време да размисля как да отида при неверния прелъстител. Но вие сам можете да отгатнете впечатлението, което ми направи един маскиран мъж, ненадейно предложил услугите си, като че ли провидението имаше пръст в това. Струваше ми се, че вие отгатнахте моята неволя и без да изпитвам нежелание, бях длъжна да приема предложението ви. Доверих ви се, макар че предпазливостта би трябвало да ме направи глуха за думите ви и за поканата да дойда сама с вас в пивницата. Сега, господине, вие знаете всичко, но аз ви моля да не ме съдите много строго. През целия си живот съм била честна, допреди един месец още нямаше нужда да се червя за никаква погрешна стъпка и жестоките сълзи, които сега проливам всеки ден, ще ми послужат, за да измия пред Бога моя позор. Аз съм получила грижливо възпитание, но любовта и липсата на опитност ме тласнаха в пропастта. Аз съм в ръцете ви и не вярвам, че някога ще се разкайвам, загдето съм ви се доверила.

Нейният дълъг разказ засили в мен интереса, който бе вече събудила. Казах й без всякакви задръжки, че Стефани я е прелъстил и измамил предумишлено и че тя би трябвало да си спомня за него само, за да му отмъсти заради неговото вероломство. При тези думи тя потрепери и скри красивото си лице в ръцете си.

Когато пристигнахме при вдовицата, аз я заведох в една хубава стая и й поръчах малка вечеря, като помолих добрата жена да положи всички грижи за нея, без да я лишава от каквото и да било. След това се сбогувах съчувствено с нея, като й обещах да я видя отново на следващата сутрин.

След като оставих интересната нещастница, отидох у Стефани. Научих от един от гондолиерите на неговата майка, че той се е завърнал във Венеция преди три дни, а двадесет и четири часа по-късно отпътувал отново съвсем сам. Никой не знаел накъде, дори и собствената му майка. Същата вечер срещнах един абат от Болоня и се осведомих за семейството на моята нещастна любимка. И тъй като се установи, че абатът го познавал добре, научих всичко, което бе важно за мен. Между другото узнах, че младата графиня имала брат, който бил на служба при папата като офицер.

Рано на следната утрин отидох при нея. Тя още спеше. Вдовицата ми каза, че се нахранила с добър апетит, но без да продума нито дума и веднага след това се заключила. Щом се дочу шум в стаята й, аз влязох и след като отсякох накъсо всичките й извинения, съобщих й всичко, което бях узнал.

Чертите й носеха изказа на дълбока скръб, но лицето й бе леко зачервено и тя изглеждаше съвсем спокойна.

— Не е ли вероятно — каза тя. — Стефани да е заминал, за да се завърне в Ч…

Тъй като намерих това предположение за много естествено, аз й предложих да се отправя веднага към родното си място, за да се уверя доколко съжденията й отговарят на действителността. Без да й дам време за отговор, разказах й след това всичко, което бях научил за нейното почтено семейство и тя се зарадва много.

— Нямам нищо против — каза тя, — да отидете в Ч. и признавам цялото великодушие на предложението ви, но имайте добрината да отложите засега изпълнението на този план. Изпитвам известна надежда, че Стефани ще се завърне и тогава ще мога да взема напълно спокойно някакво решение.

— Намирам — казах аз, — забележката ви за много разумна. Бихте ли ми позволили да закуся с вас?

— Можете ли да очаквате отказ?

— Бих изпаднал в отчаяние, ако ви безпокоя. Как прекарвахте дните си в къщи?

— Обичам четивото и музиката повече от всичко, а пианото ми доставяше най-висша наслада.

След закуската я оставих и вечерта се завърнах отново със сандък, пълен с избрани книги и ноти и с едно добро пиано. Това внимание я смути, но аз увеличих изненадата й, като извадих от джоба си три чифта пантофи. Червенината й се качи в лицето, когато ми поблагодари с неизразимо чувство. Тъй като бе изминала много дълъг за дама като нея път, обувките й вероятно се бяха износили и стъпалата й станали чувствителни. Би следвало да приеме моята загриженост като много нежен жест. Нямах скрити намерения, насладих се на благодарността й и се зарадвах, че вниманието ми й направи такова силно впечатление. Нямах друга цел, освен да успокоя сърцето й и да изтрия лошото впечатление в него, което тя, поради недостойния Стефани би трябвало да добие за мъжете. Нямах никакво намерение да й вдъхвам любов и не помислих нито за миг, че бих могъл да се влюбя в нея. Тя бе нещастна, затова заслужаваше от моя страна толкова съчувствие, колкото ми отдаде, доверявайки ми се, без да ме познава. Не бих я счел способна на нова авантюра и сам бих се отвратил, ако пожелая да я прелъстя.

Останах само четвърт час и я напуснах, за да я отърва от смущението, което присъствието ми в този момент можеше да й причини. Още повече, че тя не знаеше с какви изрази да изкаже своята благодарност.

Видях се заплетен в доста деликатна работа, чийто край съвсем не предвиждах. Това обаче не охлади усърдието ми и понеже издръжката й не ме поставяше в затруднение, не желаех да настъпи краят й. Тази необикновена среща, която ми донесе неоценимата придобивка да открия в себе си благородни наклонности, които бяха по-силни от влечението ми към разврат, ме поласка извънредно много. Придобих още по-голям опит и понеже знаех, че имам нужда да се самоизуча, отдадох се изцяло на това ми влечение.

На третия ден, когато отново ме обсипа с благодарности, които напразно се мъчех да прекъсна, тя ми каза, че не разбирала как съм могъл да проявя такъв голям интерес към нея, след като лекотата, с която ме е последвала в пивницата, не би могла да ми създаде добро мнение за нея. Когато й отговорих, че и аз също не разбирам как съм могъл да й вдъхна с маската на лицето достатъчно доверие за моята добродетел, още повече, че моят костюм би трябвало да предизвика точно обратното впечатление, тя се засмя.

— За мен, уважаема госпожице, бе лесно да отгатна под качулката ви нещастната красота. И това се потвърди, когато видях вашата младост, благородството на вашите черти и особено вашето чистосърдечие. Истинността, чийто отпечатък носеха още първите ви думи, не ми остави никакво съмнение, че сте станали жертва на най-естественото от всички чувства и че единствено само честта ви е накарала да избягате от бащиния дом. Вашата погрешна стъпка е била предизвикана от едно измамено сърце, над което разумът е изгубил господството си, а бягството ви е било действие на една благородна душа, която крещи за удовлетворение или отмъщение. Това ви оправдава напълно. Вашият недостоен прелъстител трябва да изкупи престъплението с живота си, а не да бъде възнаграден, като се ожени за вас. Той просто няма право да ви притежава, след като се е унижил чрез най-безчестната постъпка.

— Всичко, което казвате, е вярно. Аз имам брат, който, надявам се, ще отмъсти за мен.

— Вие се лъжете, ако вярвате, че Стефани ще се бие. Той е един страхливец, който не е в състояние да се изложи на почтена смърт.

Когато произнесох тези думи, тя бръкна в джоба си, размисли няколко мига, извади една кама и я постави на масата.

— Какво е това?

— Това е едно оръжие, с което до този момент мислех да си послужа срещу самата мен, ако не ми се удаде да поправя прегрешението си. Вие току-що ме просветихте. Моля ви, вземете тази кама, не се нуждая от нея. Разчитам на вашето приятелство и чувствувам, че на вас дължа честта и живота си.

Бях трогнат от тези думи и чувствувах, че те и погледите й бяха намерили пътя към сърцето ми по различен начин от този на благородно съчувствие. Взех камата и напуснах младата графиня в състояние, което ми разкриваше слабостта на един героизъм, на който почти бих се изсмял високо — толкова смешен започваше да ми се струва, но аз имах силата да бъда до седмия ден половина Катон[2].

Между другото трябва да призная, че в мен се породи недоверие по отношение на младото момиче. Това недоверие потискаше сърцето ми, тъй като, ако се окажеше основателно, щях да бъда подведен, а тази мисъл ме унижаваше. Тя ми беше казала, че била музикална и същия ден й бях набавил едно пиано и ноти, но въпреки че инструментът стоеше от три дни на разположението й, тя още не го бе отворила, както старата ме увери. Струваше ми се, че тя би трябвало да ми благодари за моето внимание, като ми покаже дарбата си. Беше ли ме излъгала? Това щеше да я унижи значително в моите очи. Исках да избегна прибързана преценка, затова внимавах и реших да използувам първия удобен момент, за да разсея съмнението си.

На следния ден я посетих, противно на навика ми, след ядене, за да предизвикам по някакъв начин този момент. Изненадах я, седяща пред огледалото, когато вдовицата вчесваше чудно хубавите й руси коси. Извиних се поради необичайното си явяване и тя, след като се извини от своя страна заради безпорядъка, уравновеси смущението си. За пръв път виждах цялото й лице, шията и половината от закръглените й ръце. Мълчах и наблюдавах. Случайно похвалих миризмата на помада и старата използува това, за да й напомни, че била изхарчила за гребени, пудра и помада трите ливри, които й дала. Сега си спомних, че тя ми каза първия ден, че била тръгнала с двеста паола в джоба. Почувствувах да се качва в лицето ми червенина от смущение, тъй като би трябвало да помисля за това.

Когато вдовицата свърши, тя излезе да ни направи кафе. Аз взех един пръстен от тоалетната маса и видях портрет, който изцяло се отъждествяваше с нея, но се засмях на прищявката й да я рисуват като мъж с черни коси.

— Лъжете се — каза ми тя, — това е портретът на моя брат. Той е две години по-възрастен от мен и сега е офицер на служба при светия отец, както вече ви казах.

Помолих я за позволение да й поставя пръстена. Тя протегна пръста си, но когато поисках с обикновена галантност да й целуна ръка, тя я отдръпна, изчервявайки се. Понеже се страхувах, че може да се почувствува обидена, побързах да я уверя в моето уважение.

— Ах, господине — каза ми тя, — в положението, в което се намирам, упрек заслужавам много повече аз, отколкото вие.

Комплиментът ми се стори толкова фин и ласкателен, че по-добре би било да се престоря, че не съм го чул. Но тя можеше да прочете в очите ми, че нито би могла да изпитва напразно влечение към мен, нито би трябвало да се страхува да ме уличи в неблагодарност. Между това от този разговор любовният ми пламък толкова се усили, че не знаех вече как би трябвало да го прикривам.

Малко след това тя използува случая да ми благодари за книгите, които бях избрал за нея. Отгатнал съм нейния вкус, тъй като не обичала романи.

— Дължа ви хиляди извинения, задето не съм ви изпяла още нищо досега, доколкото, разбира се, мога, тъй като зная, че вие обичате музиката.

При тези думи отдъхнах, и без да дочака отговора ми, тя седна на пианото и изсвири няколко етюда с една лекота, сигурност и израз, които не могат да се опишат. Бях очарован. Помолих я да изпее една песен. След като изчака малко, взе една от тетрадките, които й бях донесъл, и запя със съпровод, който ме плени. Помолих я да ми даде ръката си за целувка, тя отказа. Но не се възпротиви, когато я взех и въпреки огъня, който ме изгаряше, въздържах се да я целуна само с нежност, която беше смесена с възхищение и уважение.

Най-после я оставих, влюбен неимоверно много и твърдо решен да й се обясня. Въздържанието се превръща в глупост, когато сме разбрали, че обожаваното същество споделя чувствата ни. Но до това убеждение още не бях стигнал.

Целият град говореше за изчезването на Стефани, но аз не споменах пред моята хубава графиня за това. Всички казваха, че неговата майка отказала да изплати дълговете му и че той бил избягал от своите кредитори. В това имаше нещо вярно. Но дали ще се върне или не, аз не можех да се помиря със загубата на едно съкровище, което имах в ръцете си. От друга страна, понеже не знаех как или под какъв предлог бих могъл да си доставя удоволствието, се оказах в голямо затруднение. Понякога ми идваше наум мисълта да искам съвет от баща си, но скоро отхвърлих тази мисъл с отвращение, тъй като от случая с Риналди и особено от този с Л’Абади, бях разбрал, че той е привърженик на силните лечения. Страхувах се от неговите лекарства толкова много, че предпочитах да си остана болен, отколкото да бъда излекуван чрез тях.

Една сутрин извърших глупостта да попитам вдовицата, дали дамата се е осведомила кой съм аз. Каква простащина! Съзнах това веднага, когато, добрата жена, вместо да ми отговори, каза:

— Та тя не знае ли кой сте?

— Отговорете и не питайте! — казах й аз, за да прикрия забъркването си.

Добрата жена имаше право. Естествено, сега тя беше станала любопитна да узнае каква е работата. Сплетните щяха да се умножат и всичко поради една несръчна необмисленост. Това беше непростимо. Никога не трябва да се внимава повече, отколкото когато се задават въпроси на полуглупави хора. От четиринадесет дни насам графинята беше под моя закрила и нито веднъж не бе проявила любопитство да узнае кой съм.

Бих сторил добре да й го кажа още в първия ден, но същата вечер поправих грешката си и като я осведомих за всичко, помолих я за извинение, задето не съм направил това по-рано. Благодарейки ми за доверието, тя призна, че била много любопитна да ме опознае, но също ме увери, че никога не би сторила неразумността да се осведоми за мен от хазайката си. Жените имат по-изтънчен и по-сигурен такт, отколкото мъжете и от тези последни думи аз си взех добра бележка.

Тъй като разговорът ни се въртеше около непонятно дългото отсъствие на Стефани, тя ми каза, че нейният баща вероятно мисли, че той се крие някъде с нея.

— Той трябва да е научил — добави тя, — че съм говорила всяка нощ с него под моя прозорец и сигурно не му е било трудно да открие, че съм отплавала с търговския кораб от Ферара за Венеция. Баща ми трябва да се намира във Венеция и съм убедена, че той прави всичко възможно да ме намери. Той отсяда обикновено у Бонкузен, опитайте се да узнаете дали е там.

За Стефани тя говореше само с израз на ужас и омраза. Искаше да се затвори в манастир, далеч от родното си място, където позорната й история няма да е известна никому.

Оставих я с намерението да събера на следния ден сведения, но от такива не се оказа нужда, тъй като вечерта на масата господин Барбаро ни каза:

— Препоръчаха ми един благородник, поданик на папата, когото да подкрепя в една деликатна и трудна работа. Един от нашите съграждани отвлякъл дъщеря му, и от четиринадесет дни насам се крие някъде с нея, но никой не знае къде. Работата трябваше да бъде изнесена пред Съвета на десетте. Майката на похитителя твърди, че била моя роднина, аз мисля обаче да не се намесвам.

Престорих се, че слушам този разказ без интерес и на следната сутрин отидох много рано при моята прелестна графиня, за да й съобщя тази интересна новина. Тя спеше още, но понеже бързах, пратих вдовицата да й каже, че се нуждая само от две минути, за да й съобщя нещо важно. Тя ме прие лежаща в леглото и беше дръпнала завивката чак до брадичката си.

Щом узна всичко, помоли ме настоятелно да закълна господина Барбаро да посредничи между баща й и нея, като ме увери, че по-скоро искала да умре, отколкото да стане жена на изверга, който я обезчестил. Обещах й и тя ми предаде писмото обещание за женитба, с което нечестивецът си беше послужил да я прелъсти, за да го покажа на баща й.

За да накарам господин Барбаро да изпълни желанието й, би трябвало да му кажа, че тя се намира под моето покровителство, като чувствувах, че това би навредило на моята любимка. Не можех да взема никакво решение, а причината за това беше отчасти и тази, че моментът, когато трябваше да я загубя, наближаваше, а това никак не ми беше приятно.

Следобед съобщих на господин Барбаро за граф А. С. Той влезе със своя син. Същинско подобие на сестра му. Господин Барбаро го заведе в своя кабинет, за да говори по техния въпрос и след един час се върна. Щом господата си отидоха, добрият господин Барбаро, както очаквах, ме помоли да запитам моя ангел, дали би трябвало да ходатайствам за граф А. С. Той написа въпроса и аз му написах небрежно следния отговор:

Вие трябва да се намесите в тази работа, но само за да накарате бащата да прости на дъщеря си, като остави мисълта да я принуди да се омъжи за нейния прелъстител, защото по Божията воля Стефани е осъден на смърт.

Този отговор предизвика удивление и аз самият бях твърде учуден, задето се бях осмелил да го дам. Но бях воден от едно предчувствие, че Стефани ще загине от нечия ръка и може би беше любовта, която ме караше да мисля така. Господин Брагадино, който считаше предположенията ми за безпогрешни, каза, че е твърде вероятно Стефани да е вече мъртъв.

— Поканете бащата и сина — каза Барбаро, — да дойдат утре за обяд. Трябва да бъдем много внимателни и преди да го склоним да прости на дъщеря си, е необходимо да узнаем къде е тя.

— Обещавам ви — отговорих, — да запитам утре добрия си гений.

Така спечелих време, за да мога да узная първо мнението на бащата и сина. Смеех се вътрешно при това, че се бях принудил да отправя Стефани на онзи свят, за да не засрамя гадателя си.

Прекарах цялата вечер при младата графиня, която не се съмняваше в добротата на своя баща и имаше пълно доверие в мен.

Какво удоволствие изпита прелестното момиче, кога й казах, че на следния ден ще обядвам с баща й и брат й, и след това ще й разкажа всичко, което ще се говори за нея! Но какво удоволствие намерих също и аз в убеждението й, че трябваше да ме цени и че без мен непременно би пропаднала в един град, в който политиката на правителството търпи благосклонно разврата като доказателство за привидно съществуващата лична свобода, която обаче съумява да ограничи отново посредством хиляди средства. Ние се поздравихме взаимно за нашата тъй неочаквана среща и за еднаквостта на нашите решения, които считахме за чудесни. Бяхме възхитени, че на притегателната сила на нашите лица трябваше да припишем готовността й да последва поканата ми, да послуша съвета ми, тъй като аз бях маскиран, а нейната качулка изпълняваше ролята на маска. Не се съмнявахме, че това беше наредено от небето, за да ни запознае, и ние се влюбихме един в друг, без да забележим това.

— Признайте — казах аз в момент на мечтание, обсипвайки ръката й с хиляди целувки, — признайте, че бихте се страхували от мен, ако бяхте разбрали, че съм влюбен.

— Ах, аз се страхувам само да не ви загубя.

Това признание, изказано с един тон и съпроводено от един поглед, които гарантираха истината, беше електрическата искра, която ме хвърли цял в огъня. Взех я внезапно в обятията си, притиснах устата си върху устните й и когато не видях в красивите й очи нито гордо негодувание, нито следа от студена услужливост, отдадох се на сладкото възбуждение, което любовта ми вдъхваше. И когато плувах в море от нарастващи възхищения, в лицето й четях удовлетворение, любов и срам и всички ония чувства, които повишават прелестта на най-хубавата победа.

Едва дошла на себе си, тя наведе очи и от гърдите й се изтръгна дълбока въздишка. Мислейки, че съм отгатнал причината, аз се хвърлих в краката й и я помолих с най-нежен тон да ми прости.

— Каква обида приятелю мой и какво да ви прощавам? Вие отгатнахте зле мислите ми. Вашата нежност ме накара да помисля за щастието си, и в същия момент един ужасен спомен изтръгна тази въздишка. Седнете.

Беше вече полунощ. Казах й, че нейната чест изисква да я оставя. Маскирах се отново и си отидох. Бях така трогнат, така очарован, задето бях постигнал едно щастие, за което не се считах още достоен, че отдалечаването ми трябваше да й се струва малко грубо. Не заспах. Прекарах една от ония неспокойни нощи, в които въображението на един млад влюбен гони непрекъснато призрака на действителността. Бях се насладил на тази действителност, но не бях я изчерпал, и мислено се нахвърлих върху обекта, който трябваше да направи насладата ми пълна. Главните артисти в тази нощна драма бяха любовта и въображението, надеждата идваше едва на втора линия и играеше повече мълчалива роля. Каквото и да се казва, по начало надеждата е само едно ласкаещо чувство, което разумът търпи, единствено защото има нужда от илюзии. Щастливи са хората, които, за да се насладят на живота, нямат нужда нито да се надяват, нито да се грижат за нещо.

Когато помислих при събуждането си за смъртната присъда, която бях издал над Стефани, бях малко смутен. Бил желал да я оттегля, както за честта на моя гадател, когото видях изложен по един опасен начин, така и за Стефани, когото вече не мразех толкова, откакто дължа нему съкровището, което притежавах.

Графът и синът му дойдоха на обяд. Бащата беше един съвсем обикновен човек, непресторен и естествен. В очите му се четеше мъка, поради неприятното приключение и затруднението да го изведе докрай, но липсваше и най-малка следа от гняв. Синът — хубав като бог на любовта, беше умен и приятен. Неговата непринуденост ми хареса и с намерение да спечеля приятелството му, аз се занимавах предимно с него.

При десерта господин Барбаро съумя тъй да убеди графа, че сме четирима души с една душа, щото добрият човек заговори вече без стеснение. Той похвали дъщеря си във всяко отношение, след това ни увери, че Стефани никога не е стъпвал в къщата му и затова той не можел да разбере чрез каква магия му се е удало да подведе момичето, с което не бил говорил другояче, освен през нощта, на улицата или на прозореца. А тя, два дни след като той отпътувал с пощенската кола, тръгнала сама и пеша.

— Не може — каза господин Барбаро, — нито да се твърди, че е прелъстена, нито да се докаже, че е отвлечена от Стефани.

— Чувствувам това и все пак фактът е факт. Тъй като сега, когато никой не го знае къде е, той може да бъде само с нея. Аз обаче не желая нищо друго, освен да се ожени за нея.

— Струва ми се, че би било по-добре да не извършваме никаква принудителна сватба, която би направила дъщеря ви нещастна, тъй като Стефани е във всяко отношение един от най-големите нехранимайковци измежду нашите секретари.

— Ако бях на вашето място — каза господин Брагадино, — бих се умилостивил при разкаянието на дъщеря си и бих й простил.

— Къде е тя! Готов съм да я прегърна, но не мога да повярвам, че тя се разкайва. Повтарям, тя може да бъде само при него.

— Сигурно ли е, че е дошла тук, след като е напуснала Ч.?

— Научих това от самия капитан на кораба. Слязла е на брега на двадесет крачки от Римската врата. Една маскирана личност, която я очаквала, пристъпила към нея и двамата изчезнали неизвестно къде.

— Тава е, може би Стефани.

— Не, понеже той е нисък, а маскираният бил висок. Освен това, научих, че Стефани бил заминал два дни преди пристигането на дъщеря ми. Маскираният, с когото е отишла, трябва да е приятел на Стефани, който я е завел при него.

— Но това са само предположения, драги ми графе.

— Четири лица, които са видели маската, твърдят, че знаят коя е тя. Но те не са на едно и също мнение. Ето показанието. Аз ще дам всички тези четири имена на членовете на съвета на десетте, ако Стефани отрече, че дъщеря ми се намира в негова власт.

Записката, която той предаде на господин Барбаро, съдържаше само имената на четири обвиняеми, но също и имената на обвинителите. Последното име, което господин Барбаро прочете, беше моето. Когато го чух, аз инстинктивно извих главата си, при което тримата приятели избухнаха едновременно във висок смях.

Когато господин Брагадино видя, че графът се учуди на тази веселост, той му каза:

— Казанова е мой син и ви давам думата си, че ако вашата дъщеря е в ръцете му, то тя се намира в сигурни ръце, макар той да не изглежда тъкмо човекът, на когото могат да се поверяват млади момичета.

Удивлението, изненадата и смущението на бащата и на сина бяха просто за рисуване. Добрият и нежен баща ме помоли със сълзи на очи за извинение, оправдавайки се с евентуалното ми поведение, ако съм на неговото място. Вместо отговор, аз го прегърнах няколко пъти. Доносчикът, който ме бе познал, беше един сводник, когото известно време преди това бях набил, защото ме беше измамил. Ако се бях забавил за миг да завладея нещастната графиня, тя не би му избягала и той би я напълно съсипал, като би я завел в някое лошо място.

Нашият разговор доведе до заключението, че графът не поиска да потърсим помощта на съвета на десетте, преди да се разкрие къде е Стефани.

— От шест месеца, господин графе — казах му аз, — не поддържам вече връзки с него, но обещавам ви да го убия на дуел, щом се появи.

— Вие ще го убиете, само тогава — каза със студено изражение младият граф, — когато той убие мен.

— Господа — извика господин Де Брагадино, — аз ви уверявам, че никой от вас двамата няма да се дуелира със Стефани, защото той е мъртъв.

— Мъртъв? — запита графът.

— Тази дума не трябва да разбирате буквално — каза предпазливия Барбаро, — но съвсем сигурно нещастникът е мъртъв за честта.

След тази истинска драматична сцена, която ми подсказа, че краят на драмата наближаваше, аз се отправих към моята обожаема графиня, като сменях на три пъти гондолата, една необходима предпазливост, за да заблудя шпионите.

Дадох на любопитната графиня, която беше нетърпелива да ме види, точен доклад за всичко. Тя заплака от радост, когато й съобщих казаното от нейния баща и копнежа му да я прегърне. Но когато я уверих, че никой не знае, че Стефани е бил в нейната стая, тя се хвърли на земята, за да благодари на Бога.

След това й повторих думите, които брат й беше казал с такова хладнокръвно изражение: „Вие ще го убиете само тогава, когато той убие мен.“ Сега тя ме прегърна, нарече ме неин ангел пазител, неин спасител и обля лицето ми със сълзи. Обещах й да доведа най-късно в по-други ден нейния любим брат, след това се нахранихме и за Стефани или за отмъщение не стана дума. След тази превъзходна вечеря се отдадохме в продължение на цели два часа напълно на любовта.

Напуснах я към полунощ с обещанието, че ще ме види отново много рано сутринта. Не прекарах нощта при нея, за да може хазайката с чиста съвест да се закълне, ако стане нужда, че не съм прекарал нито една нощ там. Между другото това беше добра идея, тъй като при завръщането си в къщи намерих още будни тримата си стари приятели, които ме очакваха с нетърпение, за да ми съобщят изненадваща новина, която господин Де Брагадино научил в сената.

— Стефани — каза Де Брагадино, — е мъртъв, както нашият ангел Паралис ни беше разкрил. Той е мъртъв за света, тъй като е станал капуцин. Знаем, че това е боже наказание. Да се преклоним пред Създателя на всички неща и пред небесните сили, които ни удостояват да знаем това, което никой не знае.

— Сега обаче делото трябва да бъде изведено докрай и добрият баща да бъде утешен. Ние трябва да попитаме Паралис къде е това момиче, вероятно тя не е при Стефани, тъй като не е прокълната да стане капуцинка.

— Няма нужда да искам съвет от моя ангел, мили татко, за да го чуя, трябваше да пазя досега в тайна мястото, където се намира младата графиня.

След това им разказах цялата история, с изключение на това, което не биваше да знаят, тъй като в главите на тези трима отлични мъже, които сами бяха задължени с големи лихви на любовта, в този случай греховната любов беше нещо отвратително. Господата Дандоло и Барбаро бяха много изненадани, когато научиха, че младата дама от четиринадесет дни се намира под моя закрила, но господин Де Брагадино ми каза, че няма нищо чудно в това, тъй като то се съдържа в кабалистичната система и освен това му било известно.

— Само че — добави той, — трябва да се пази в тайна от графа, докато бъдем уверени, че той й е простил и че ще я заведе в родния й град, или другаде, където тя пожелае.

— Трябва да й прости — допълних аз, — тъй като чудесното момиче никога не би напускало Ч., ако прелъстителят не беше й дал писмено обещание за женитба. То е отишло пеш до търговския кораб, от който слезе в момента, когато аз излизах пред Римската врата. Някакво внушение ме накара да я заговоря и да я поканя да ме последва. Самата тя се подчини като по внушение и аз я отведох на недостъпно за любопитството място, под закрилата на една благочестива жена.

Моите трима приятели слушаха така внимателно, че изглеждаха като три статуи. Предложих им да поканят за идущия ден графа на обяд, тъй като се нуждаех от време, за да се „посъветвам“ с Паралис. След като се разбрахме какво да говорим пред графа, всички отидохме да спим.

Спах само четири или пет часа, после се облякох бързо, отърчах при моя ангел и заповядах на вдовицата да донесе кафето едва когато я повикаме, тъй като се нуждаем от няколко спокойни часа, за да напишем множество писма.

Намерих моята богиня в леглото и доволна от появата ми. В продължение на десетина дни я бях виждал само тъжна, мрачна и замислена. Нейното ново задоволство, което можех да припиша на себе си, ме изпълни с ликуване. За първи път бяхме заедно като щастливи влюбени и се обсипвахме разточително с доказателства за любов, за нежност и за благодарност.

След нашите дивни любовни борби аз й дадох отчет за всичко, но любовта беше така изпълнила тази чиста и чувствителна душа, щото най-главното беше станало съвсем второстепенно за нея. Все пак тя беше съвсем смаяна от новината, че нейният прелъстител станал капуцин. Изказа много разумни разсъждения върху събитието и накрая го съжали. Когато съжаляваме, вече не мразим. Само възвишени и благородни души са способни на такова прощаване. Тя одобри напълно моето предоверяване на тримата ми приятели, че тя е под мое покровителство и ми предостави правото да направя всичко, за да я събера с нейния баща.

От време на време помисляхме за това, че моментът на нашата раздяла беше близък и тогава чувствувахме неприятен страх, който миг след това забравяхме в най-висше сладострастие.

— Защо не можем да си принадлежим за цял живот? — запита достойното за обожаване момиче. — Не познанството със Стефани ме направи нещастна, а твоята загуба ще причини това.

Най-сетне трябваше да прекъснем сладкото общуване, тъй като часовете протичаха с невероятна бързина. Напуснах я щастлива, с очи, влажни от сълзи на щастие.

На масата господин Барбаро ми каза, че посетил майката на Стефани, негова мнима роднина. Тя не била разсърдена от решението на сина си, макар че той бил единственото й дете. „Той трябваше да избира между смъртта и капуцинерското расо казала тя, и той взе най-умното решение.“

Графът и неговият син, много изненадани от решението на Стефани, желаеха само да намерят отново младата графиня, за да я отведат обратно в Ч. при семейството й. Но за да узнаят мястото на пребиваването й, графът беше решен да накара да призоват четиримата обвинени и тези, които ги посочваха, освен мен. Това ни принуди да му обясним, че тя е под мое покровителство и господин Де Брагадино се нагърби да му разясни работата.

Всички бяхме поканени на вечеря у графа, с изключение на господин Де Брагадино, който се беше извинил. Ние отидохме, и това ми попречи да посетя тази вечер моята богиня, но твърде рано на следния ден бях с нея, за да наваксам загубеното време. След като бе решено бащата да узнае още същия ден всичко, разделихме се едва към обяд.

Нямахме никаква надежда да бъдем отново сами, тъй като следобед аз трябваше да доведа брат й при нея.

Графът и неговият син се храниха с нас и когато станахме от масата, господин Де Брагадино каза.

— Нека се радваме, господин графе, вашата дъщеря е намерена!

Каква приятна изненада за бащата и сина! Господин Де Брагадино им показа обещанието за женитбата, което Стефани беше писал до графинята, и каза:

— Това, господа, е забъркало за момент главата на нашата любезна млада дама, когато е узнала, че той е напуснал Ч. без нея. Тя се е отправила сама пеша и едва пристигнала тук, случаят я събрал с младия човек, когото виждате тук. Той я убедил да го последва и я предал в ръцете на една почтена жена, от която тя оттогава не се е отделяла. Сега ще си тръгне само за да се хвърли в прегръдките ви, щом като е сигурна, че ще намери прошка и забрава за извършеното прегрешение.

— Тя може да бъде сигурна в моята прошка — каза бащата с нежно въодушевление. И обръщайки се към мен, продължи:

— О, господине, имайте добрината и не се бавете да ми доставите успокоението, от което зависи щастието на живота ми.

Аз го прегърнах сърдечно и му казах, че тя ще му бъде върната утре, но още днес ще заведа сина му при нея, за да я подготви за това сладко събиране. Господин Барбаро пожела да присъствува и младият граф ме прегърна, възхитен от това ми предложение. Закле ми се във вечно приятелство.

Излязохме и една гондола ни отведе за няколко мига до мястото, където съхранявах едно по-скъпоценно съкровище от ябълките на Хесперидите[3]. Но уви! Трябваше да загубя завинаги това съкровище, което и днес още ми причинява сладко потръпване.

Избързах пред моите двама спътници, за да съобщя за приближаването им на моята млада и красива приятелка и когато й казах, че бях наредил работата така, щото баща й да я види едва на следния ден, тя извика с израз на щастие:

— Ах, значи ще можем да прекараме още няколко часа заедно! Иди, приятелю, и повикай брат ми.

Върнахме се с господата. Как да опиша драматичната сцена, която се разигра? Колко далеч от природата ще бъде винаги изкуството! Братската любов и възхищението, които се изписаха по тези две прелестни лица, със слаб примес от смущение по това на достойната за обожаване сестра, чистата радост, която блестеше през най-нежните прегръдки, най-красноречивите възклицания, последвани от едно още по-красноречиво мълчание, техните нежни погледи, които искряха като светкавици над роса от прочувствени сълзи, след това нейното объркване, когато внезапно се досети, че е забравила длъжностите на учтивостта спрямо един високопоставен знатен господин, когото виждаше за първи път, най-сетне и към моята личност, мълчаливият и същинският виновник на тази сцена, който обаче беше съвсем забравен поради всички тези изблици на чувства — всичко това представляваше една картина, която най-сръчният художник с мъка би могъл да предаде.

Най-после седнахме, графинята между брат си и господин Барбаро на един диван, аз срещу нея на една табуретка.

— Кому дължим, скъпа сестро, щастието да те намерим отново?

— На моя ангел пазител — каза тя, подавайки ми ръка, — на този благороден мъж, който ме очакваше, като че ли му беше внушено от небето да бди над твоята сестра. Той ме спаси, предпази ме от бездната, която се отвори пред краката ми. Той ме спаси от позора, който ме заплашваше и за който нямах никакво понятие. И той целува, както виждате, ръката ми за първи път.

Тя притисна кърпичката си към хубавите си очи, за да изтрие няколко сълзи.

Това е истинската добродетел, която не изгубва никога благородния си характер, дори когато срамът изтръгна от нея една невинна лъжа. И едва ли в този момент любезната графиня съзнаваше, че лъже. Чрез нейната красива уста говореше една чиста, добродетелна душа. Тази именно добродетел отразяваше нейния характер. Очевидно въпреки заблужденията си, тя никога не се бе отделяла от възвишените си добродетели. Едно младо момиче, което се подчинява на любовта и на чувството, че може да извърши престъпление и затова не може да има и никакви угризения на съвестта.

Когато нежното посещение свърши, тя каза, че желае страстно да се хвърли в краката на баща си, но иска това да стане едва надвечер, за да не се даде на съседите повод за клюки. Уговорихме се тази среща, която трябваше да донесе развръзката на драмата, да се състои едва с настъпването на следната нощ.

После отидохме у графа, който ни беше поканил за обяд. Този добър и честен човек, който беше твърдо убеден, че дължеше на мен своята чест и тази на неговата дъщеря и на неговото семейство, говореше само с мен и ме гледаше с възхищение. При това той се радваше, че знаел още преди моето признание, че съм бил този, който пръв е говорил с нея след слизането й от пазарския кораб. Преди да се разделим, господин Барбаро покани всички на обяд за следния ден.

Аз отидох при моята красавица твърде рано. Беше опасно да останем дълго заедно. Затова използувахме възможно най-добре малкото мигове, които любовта още ни предоставяше.

След като се насладихме до изтощение на всичко, каквото най-оживената нежност може да даде като блажено сладострастие на двама млади, силни и страстно влюбени, моята млада графиня се облече, обу си обувките и целувайки своите чехли каза, че само смъртта ще я раздели от тях. Аз я помолих за една къдрица от косите й, която получих веднага. Накарах да приготвят от нея симетрично парче към връзката от косите на госпожа Ф., която още носех.

На смрачаване графът, синът му, господата Дандоло, Барбаро и аз се отправихме към графинята. Щом видя баща си, тя се хвърли в краката му, проливаща горещи сълзи. Той я повдигна бързо, прегърна я, прости й и й даде своята бащинска благословия. Всичко това стана с нежност, с чувство и любов. Един час по-късно съпроводихме семейството до гостоприемницата и след като им пожелахме най-щастливо пътуване, аз се върнах с двамата си приятели при господин Де Брагадино, комуто разказах всичко, което се бе случило.

На следната сутрин мислехме, че те вече са отплавали, когато ги видяхме да идват към двореца. Не пожелали да напуснат Венеция, без да ни видят отново и да ни благодарят за голямата услуга, която ние, и особено аз, както вярваха, им бяхме направили. Господин Де Брагадино, който не беше виждал още младата графиня, беше много изненадан от извънредната прилика на брата със сестрата.

След като взеха няколко освежителни напитки, те се качиха отново в тяхната пеота, която трябваше да ги отведе за двадесет и четири часа в Понтелагоскуро на река По, тоест на границата на Папската държава. Аз можех само с очи да изразя на божественото момиче всичко, което сърцето ми чувствуваше в този момент. Тя разбра езика им, а нейният — лесно да отгатна.

Никога една препоръка не е била по-удобна от тази, отправена по този случай до господин Барбаро. Тя послужи за спасяването на едно почтено семейство и ми спаси неприятностите, които бих имал, ако трябваше да давам сметка пред съвета на десетте, какво е станало с госпожицата, защото без съмнение, щях да бъда изобличен, че съм я взел със себе си.

Няколко дни по-късно всички четирима отпътувахме за Падуа, за да останем там до края на есента. Изпитах болката да не намеря там доктор Гоци. Той беше станал пастор в едно градче, където живееше заедно с Бетина. Тя не могла да издържи при негодника, който се беше оженил за нея само за да й ограби малката зестра и да я направи неимоверно нещастна.

Спокойното безделие на големия град можеше малко да ми хареса и за да убия скуката, аз се залюбих с най-прочутата венецианска куртизанка. Наричаше се Анчила и бе същата, за която по-късно се ожени прочутият танцьор Кампиони. Отвеждайки я в Лондон, тя станала причина за смъртта на един много галантен англичанин. По-късно ще говоря по-обстойно за нея, сега искам да разкажа само за едно събитие, което стана причина любовта ми да продължи само три или четири седмици.

Граф Медини, един млад лудетина като мене и с наклонности като моите, ме представи на момичето. Графът беше неустрашим играч и отявлен враг на щастието. У Анчила, чийто главен любовник бе той, се играеше и добрият апостол ме удостои със запознанството с неговата любовница само за да може да ме измами в играта на карти.

Действително в началото бях измамван, но тъй като не забелязвах нищо, отнасях се любезно с измамника. Но когато един ден се видях ограбен по много очевиден начин, аз измъкнах револвер от джоба си, поставих дулото на гърдите му и заплаших да го убия, ако не ми върне обратно всичко, което ми бе откраднал. Анчила припадна, той обаче ми върна парите и ме покани да изляза заедно с него, за да кръстосаме шпагите си. Приех, поставих револвера на масата и ние излязохме. Пристигнали на едно удобно място, изтеглихме на лунна светлина шпагите и аз имах щастието да го набода в рамото. Тъй като графът не можеше вече да протяга ръката си, той бе принуден да ме помоли за пощада.

След тази победа легнах и дълго спах. Но когато рано сутринта разказах за случката на моя баща, разбрах, че трябваше да последвам съвета му и да напусна моментално Падуа.

Граф Медини беше през целия си живот мой враг. Ще имам случай да говоря отново за него, когато читателят ме открие в Неапол.

Останалата част от годината протече по обикновения начин на живеене, без големи събития и от щастието аз бях ту доволен, тя недоволен.

Към края на януари 1747 година получих писмо от младата графиня А. С., която не носеше вече името си, понеже се беше омъжила за някакъв маркиз. Тя ме молеше, ако случаят ме доведе в града, където тя живееше, да се престоря, че не я познавам, тъй като имала щастието да бъде свързана с мъж, който спечелил сърцето й, след като му дала ръката си.

Бях вече научил от брата й, че веднага след завръщането й майка й я отвела в града, откъдето тя ми пишеше. Там у един роднина, при когото живеела, се запознала с един мъж, който си поставил за цел да я направи щастлива. Аз я видях една година по-късно и без писмото, което ми бе писала, сигурно бих се представил на нейния съпруг. Сладостите на мира са за предпочитане пред прелестите на любовта, но човек не мисли така, когато е влюбен.

По това време ме беше пленила за около четиринадесет дни една млада, много красива венецианка, която баща й Рамон излагаше на възхищението на публиката, като я караше да танцува в театъра. Бих носил, може би, по-дълго време моите окови, ако Химен не ги беше строшил. Нейната покровителка, госпожа Чечилия Балмарно, намери подходящ за нея съпруг в лицето на един френски танцьор на име Бине, който прие името Бинети. По такъв начин винаги младата съпруга можеше да остане италианка и нямаше нужда да става французойка. Тази Бинети притежаваше особеното и рядко преимущество, че годините оставяха само леки следи по чертите й. Изглеждаше винаги млада за всички нейни любовници, дори и за най-големите познавачи на застарели черти. Мъжете не желаят обикновено нищо повече от това, да бъдат излъгани от една илюзия. Нещо повече — те имат право дори да не си дават труд да се убеждават в противното. Последният любовник, комуто тази рядка жена причини смъртта чрез прекалени удоволствия, беше някой си Мошчуски, поляк, когото съдбата доведе преди седем или осем години във Венеция. Тази Бинети беше тогава на шестдесет и три години.

Животът, който водех във Венеция, би могъл да ми изглежда щастлив, ако можех да се въздържам да залагам в басета[4]. На Ридоти държането на банката беше позволено само на благородници, те не биваше да бъдат маскирани и бяха длъжни да носят облеклото на патриции, с голямата перука на главата, която от началото на столетието принадлежеше към служебното облекло. Аз играех и правех грешки с това, защото не притежавах нито разума да престана, когато щастието беше против мен, нито волята да спра, когато бях на печалба. Тогава играех, наистина, само от скъперничество. Обичах прахосничеството, но ми беше жално за всеки разход, ако той не ставаше за сметка на спечелените от игра пари.

Към края на месец януари имах нужда да се снабдя с двеста цехина. Госпожа Манцони ми предостави чрез една друга дама един брилянт, който заложих срещу петстотин цехина. Оставих го в заложната къща в Тревизо, на петнадесет мили от Венеция. Тази къща заемаше пари срещу пет процента от стойността на заложената вещ. Това добро и полезно заведение липсва във Венеция заради страхотната съпротива на евреите.

Станах рано и отидох пеша до края на канала Реджио с намерението да взема гондола до Местре, където щях да наема една пощенска кола, която за по-малко от два часа би ме отвела до Тревизо. Оттам бих се завърнал още същия ден, след като заложа брилянта и бих могъл да преспя отново във Венеция.

Когато минах по кея на Сан Джобе, видях в една гондола с две весла едно много богато натруфено селско момиче. Спрях се да я разгледам. Лодкарят на кормилото помисли, че искам да използувам случая, за да стигна по-евтино до Местре и нареди на колегата си в задната част на гондолата да спре на брега. Когато видях красивото лице на селянката, не се поколебах нито за миг, качих се и му платих двойно, за да не приема никого повече. Един стар свещеник бе седнал до момичето. Той стана, за да седна аз, но го принудих учтиво да запази мястото си.

[1] Антон Рафаел Менгс, прочут германски художник (1728–1779). — Б.пр. ↑

[2] Марк Порций Цензорий Катон, римски философ, живял в строга нравственост. — Б.пр. ↑

[3] Митологични три девойки, дъщери на Атлас, които притежавали градина с дървета, раждащи златни ябълки, пазени от стоглаво животно. Херкулес влязъл в тази чудотворна градина, убил чудовището и ограбил златните ябълки. — Б.пр. ↑

[4] Хазартна игра на карти. — Б.пр. ↑

Глава осемнадесета

Аз се влюбвам в Кристина и й намирам достоен съпруг. Тяхната сватба.

— Тези лодкари — ми каза побелелият свещеник, за да започне разговор, — имат голям късмет. Съгласиха се да ни вземат в Риалто за тридесет солди при условие, че намерят и други пътници и ето, един вече се появи. Сигурно ще намерят и други.

— Когато аз съм в някоя гондола, Ваше Високопреподобие, в нея вече няма място за други.

С тези думи аз подадох на лодкарите още четиридесет солди и те, доволни, започнаха да ми благодарят, наричайки ме превъзходителство. Добрият абат взе всичко това за чиста монета и ме помоли за извинение, задето не ми е дал тази титла.

— Тъй като не съм никакъв венециански благородник, Ваше Високопреподобие, тази титла не ми приляга.

— Ах! — намеси се младото момиче. — Това наистина ме радва!

— А защо, госпожице?

— Защото не се чувствувам свободно в присъствието на някой благородник. Но все пак предполагам, че вие сте известен човек.

— Също не, госпожице, аз просто съм писар при един адвокат.

— Това ме радва още повече, тъй като предпочитам да съм в обществото на хора, които не се считат за нещо повече от мен. Моят баща беше арендатор, брат на моя чичо, когото виждате тук. Той е пастор в Пр., където съм родена и възпитана. Тъй като съм единствена дъщеря, ще наследя имуществото на моя баща, който е умрял, и това на моята майка, която боледува отдавна и не ще живее още дълго. Това много ме наскърбява, обаче лекарят вече ни предупреди. Но да се върна на думата си. Вярвам, че разликата между един адвокатски писар и дъщерята на богат арендатор не е чак толкова голяма. Казвам го само така, между другото, тъй като зная, че на път човек среща всевъзможни хора, нали, чичо?

— Вярвате ли, господин абате, че щях да дойда, ако не бях привлечен от красотата на вашата хубава племенница?

При тези думи добрите хора избухнаха в смях. Понеже не намирах забележката си чак толкова смешна, счетох, че спътниците ми са малко простовати, но съвсем не се подразних от това си откритие.

— Защо се смеете така, красива госпожице? — запитах я аз. — Искате да ми покажете белите си зъби ли? Признавам, че във Венеция не съм виждал никога толкова хубави зъби.

— О, съвсем не, драги господине, макар че във Венеция всеки ми правеше този комплимент. Уверявам ви, че в Пр. всички момичета имат също такива бели хубави зъби, като моите. Нали, скъпи ми чичо?

— Да, мила племеннице.

— Господине, аз се смеех за нещо друго, което никога не бих ви казала.

— Кажете ми го все пак, моля ви се.

— О, не, никога!

— Аз сам ще ви го кажа — обади се пасторът.

— Недей! — каза тя, като смръщи красивите си вежди. — Недей, или ще си ида.

— Хайде стига, скъпа моя. Знаете ли какво ми каза тя, когато ви съгледа на кея? „Виж там този красив младеж, който ни гледа. Ядосва се, че не е при нас.“ И когато видя, че накарахте гондолиерът да спре, изведнъж й стана много приятно.

Докато пасторът разказваше, разсърдената племенница го удряше по рамената.

— Защо, мила ми Кристина, се сърдите, задето съм узнал, че ви харесвам? Аз, напротив, съм много доволен, че знаете колко хубава ви намирам.

— Вие само за момент сте възхитен от мен. Добре познавам венецианците. Те всички ми казваха, че били възхитени от мен, но никой от тези, които биха ми подхождали, не ми се обясни.

— Какво обяснение очаквахте?

— Обяснението, което мога да изисквам, господине, едно предложение за женитба в църквата в присъствието на свидетели. А ние останахме цели четиринадесет дни във Венеция, нали, чичо?

— Моето момиче — каза пасторът — е добра партия, както сам виждате. Освен това притежава три хиляди талера. Тя винаги е казвала, че иска да се омъжи за венецианец и аз я съпроводих до Венеция, за да има възможност там да завърже подходящи запознанства. Една жена от добро семейство ни даде подслон в продължение на четиринадесет дни и я заведе в доста къщи, където са я видели мнозина млади хора на възраст за женитба. Тези обаче, които са й харесали, не искали и да чуят за женитба, а онези пък, които пожелали да се оженят за нея, не били по нейния вкус.

— Та мислите ли — казах му аз, — че една женитба става така лесно, като да забъркаш омлет? Четиринадесет дни във Венеция са нищо, там трябва да се прекарат най-малко шест месеца. Аз, например, намирам племенницата ви за извънредно красива и бих се счел за щастлив, ако жената, която Бог ми е определил, прилича на нея, но дори веднага да ми наброи тук в този час петдесет хиляди талера, за да се оженя за нея, пак не бих се съгласил. Един млад, разумен човек, преди да се ожени за някоя девойка, трябва да опознае характера й, защото нито парите, нито красотата могат да осигурят щастието в един дом.

— Какво разбирате вие под характер[1]? — попита Кристина. — Имате предвид красив почерк?

— Не, ангеле мой. Вие просто ме карате да се смея. Отнася се до качествата на сърцето и ума. Аз също ще трябва да се оженя някога и търся партньорка от три години насам, но все напразно. Опознах много момичета, почти толкова красиви като вас, всичките с добра зестра, но след като общувах по два-три месеца с тях, се убеждавах, че няма да ме направят щастлив.

— Че какво им липсваше?

— Ще ви кажа на драго сърце, госпожице, понеже не ги познавате. Едната, за която сигурно бих се оженил, тъй като я обичах много, бе извънредно суетна. Достатъчни ми бяха само два месеца, за да го забележа. Тя би ме съсипала с рокли, мода и лукс. Помислете само, та тя даваше по една цехина месечно за фризьор и най-малко още по една за помада и благоуханни води.

— Това сигурно е била някоя глупачка. Аз давам само десет солди годишно за восък, който смесвам с козя мас и така си правя сама чудесна помада.

— Друга една, за която без малко щях да се оженя преди две години, страдаше от нещо, което би ме направило нещастен за цял живот. Щом забелязах това, аз незабавно прекъснах посещенията си.

— И какво беше това страдание?

— Тя имаше такава конструкция, че не би могла да стане майка, а това е направо ужасно, тъй като, ако се оженя, аз обезателно ще искам да имам деца.

— Единствен Бог е господар на това, господине. Впрочем аз знам, че съм напълно здрава, нали, чичо?

— Друга пък беше прекалено набожна, а аз и това не желая. Тя бе толкова съвестна, че всеки трети или четвърти ден ходеше да се изповядва и изповедта й траеше най-малко един час. Аз бих искал жена ми да е добра християнка, но не и калугерка.

— Била е, може би, някоя голяма грешница или много проста личност. Аз се изповядвам веднъж месечно и казвам всичко за две минути. Нали така, чичо? И ако не ми задавахте въпроси, не бих знаяла какво да ви кажа.

— Друга пък искаше да се покаже по-образована от мен, макар че всяка минута казваше по някоя глупост. Друга една беше постоянно тъжна, а аз обичам веселите хора.

— Виждате ли, чичо, а вие с мама винаги ме упреквахте, че съм непрекъснато весела.

— Една друга, която много скоро напуснах, постоянно се страхуваше да остане с мен и когато я целунех, веднага тичаше да разкаже това на майка си.

— Тя е била наистина глупава. Аз не съм изслушвала още нито един любовник в Пр., защото там има само груби селяни, но все пак съм сигурна, че има известни неща, които не бих разказала на майка си.

— На друга пък дъхът й ужасно миришеше, друга пък се пудреше непрестанно. Тези отвратителни недостатъци за жалост притежават всички момичета. Затова много се страхувам, че никога няма да се оженя. Аз държа, например, тази, за която ще се оженя, да има черни очи, а днес почти всички момичета изучиха тайната да си ги боядисват. Но аз не ще се оставя да бъда измамен, защото вече имам голям опит.

— Моите очи черни ли са?

— Ха, ха!

— Какво „ха-ха“, защо се смеете?

— Смея се, защото изглеждат черни, но не са. Въпреки това вие сте много мила.

— Та това е смешно. Вие мислите, че очите ми са боядисани? А казвате, че сте опитен! Очите ми, господине, могат да са красиви или грозни, но са такива, каквито Бог ми ги е дал. Нали, чичо?

— Аз винаги съм го вярвал, мила племенничке.

— А вие не го вярвате? — ме попита живо тя.

— Не, те са много красиви, за да ги считам за естествени.

— Боже мой! Това е твърде силно казано.

— Извинете, красива госпожице, виждам, че съм бил твърде откровен с вас.

След този спор последва мълчание. Пасторът се усмихваше от време на време, а момичето се мъчеше да прикрие своето недоволство.

Погледнах я скришом и видях, че сълзи напират в очите й. Това ме наскърби много, тъй като тя беше наистина прелестна. Натруфена като богата селянка, тя носеше на главата си златни игли и фиби на стойност над сто цехина, които придържаха плитките на абаносовочерните й коси. Дълги масивни обици и една златна верижка, която опасваше поне двадесет пъти алабастровата й шия, придаваха на лицето й с цвета на лилия и роза очарователен блясък. Това бе първата селска красота, която виждах с такъв накит. Шест години по-рано в Паезано милата Лучия ме бе пленила по друг начин.

Кристина не отронваше нито дума, но личеше, че е близо до отчаяние, тъй като тъкмо очите й бяха най-красивото нещо в нея, а аз извърших варварството да оспоря тяхната естественост! Вероятно тя вече ме презираше и ако не плачеше, то бе само заради това, че е много сърдита. Между това аз се въздържах от поучения, тъй като очаквах тя самата да предизвика развръзката.

Когато гондолата навлезе в дългия канал на Мангера, попитах пастора дали има вече осигурена кола за Тревизо, тъй като, за да стигне в Пр., той трябваше да мине през Тревизо.

— Ще вървя пеш — ми отговори добрият човек, — тъй като моята енория е бедна, а за Кристина все ще намеря място в някоя кола.

— Ще ми направите истинско удоволствие, ако и двамата седнете в моята кола. Тя е четириместна и ще се чувствуваме в нея съвсем удобно.

— Това е цяло щастие, на което не сме се и надявали.

— Не, не, чичо! Не искам да пътувам с този господин.

— Че защо не, мила племенничке?

— Защото не искам!

— Аха! — казах аз, без да я погледна. — Така обикновено се награждава откровеността.

— Не беше никаква откровеност от ваша страна, господине — отговори тя бързо. — Беше си чиста злоба! За вас не ще се намерят вече в целия свят никакви черни очи, но понеже казахте, че обичате тъкмо такива, това ме радва много!

— Вие се лъжете, хубава Кристина, тъй като аз притежавам средство да узнавам истината.

— И какво е това средство?

— Потребно е само да се измият очите с малко хладка розова вода, и дори и това понякога не е нужно, защото цялата боя се измива, щом момичето заплаче.

При тези думи като по вълшебство сцената изведнъж се измени. Лицето на красивото момиче, което досега изразяваше негодувание, гняв и презрение, прие изведнъж весело и доволно изражение, което я правеше наистина прелъстителна. Тя отправи една усмивка към пастора и той остана възхитен от промяната, тъй като това безплатно пътуване с кола му се нравеше извънредно много.

— Заплачи, племенничке, и господинът ще отсъди вярно за твоите очи.

И Кристина действително заплака, но от силния смях, който я обзе.

Бях извънредно радостен да се срещна с толкова естествена природа и докато изкачвах стъпалата, за да стигна на брега, до такава степен я уравновесих, че тя прие предложението да се качи с мен в колата ми. Поръчах да ни сервират закуска и същевременно наредих на един колар да впрегне хубава кола, докато закусим, но пасторът настоя преди това да прочета една молитва.

— Много добре — му казах аз. — Ние ще ви слушаме, а аз ви моля да прочетете молитви и заради мен.

Едновременно с това му пъхнах един сребърен дукат в ръката.

— Това, Ваше Високопреподобие, е моето обикновено подаяние.

Моята щедрост го учуди толкова много, че той поиска да ми целуне ръка. След това се упъти към църквата и аз предложих ръката си на племенницата. Тя обаче не знаеше дали трябва да я приеме или да откаже и ми каза:

— Мислите ли, че не мога да вървя сама?

— Това не, но ако не ви подам ръка, хората ще кажат, че съм неучтив.

— А какво ще кажат сега, когато ви я давам?

— Ще кажат, може би, че се обичаме, а дори, може би, че добре си подхождаме.

— А ако кажат на вашата възлюблена, че се обичаме или дори само да й донесат, че сте подал ръка на друго момиче?

— Аз нямам възлюблена и не искам да имам такава, защото във Венеция не бих намерил толкова красиво момиче като вас.

— Тогава ми е жал за вас, защото ние няма вече да се връщаме във Венеция, а дори и да се върнем, как бих могла да остана шест месеца там? Това е времето, както казахте, което ви е необходимо, за да опознаете едно момиче.

— Аз бих платил на драго сърце разноските.

— Наистина ли? Тогава кажете това на моя чичо той ще реши, тъй като аз не мога да отида сама.

— За шест месеца и вие бихте ме опознала.

— О, аз ви познавам вече достатъчно добре.

— Значи, бихте свикнала с мен?

— Защо не?

— И бихте ме обичала?

— Да, много, ако станете мой съпруг.

Погледнах младото момиче с нескрито удивление. Тя правеше впечатление на облечена като селянка принцеса. Роклята й от тежка коприна, обшита със златни бродерии, бе скъпа и вероятно струваше двойно повече от най-хубавата градска рокля. Нейните гривни, които отговаряха на украшението на шията й, допълваха този богат накит. Притежаваше кръстчето на нимфа и тъй като модата на наметките не бе проникнала още по селата, виждах най-хубавите гърди, които може да си представи човек, макар роклята й да бе закопчана чак до шията. Краят на богато обшитата й рокля стигаше само до глезените и позволяваше да се види съвсем малкото й краче, обуто в най-фина обувка. Имаше сигурна и непринудена походка, движенията й бяха плавни, свободни и естествени. Нейният очарователен поглед като да казваше: „Аз съм много доволна, че ме намирате красива!“ Всичко това ме опияняваше от щастие. Стана ми неприятно, че едно толкова красиво момиче е могло да прекара цели четиринадесет дни във Венеция, без да се намери някой, който да се ожени за нея или поне да я измами. Моето възхищение нарастваше още повече под влияние на нейното безгрижно бърборене и нейната наивност, която аз като жител на големия град считах за глуповата.

Зает с моите наблюдения и решен да поднеса на прелестите й заслужаващото блестящо почитание по свой начин, очаквах с нетърпение края на литургията.

След като закусихме, положих много труд да обясня на пастора, че трябва да заеме последен мястото си в колата. По-малко труд ми струваше да го убедя при пристигането ни в Тревизо да останем за обяд и вечеря в една не много посещавана гостилница, за което аз ще поема разноските. Прие поканата веднага щом му казах, че след вечеря ще ги чака готова кола, която при хубавата лунна светлина ще ги откара за един час до Пр. Той нямаше друга причина да бърза, освен необходимостта на следващата сутрин да отслужи литургия в своята църква.

След като наредих в гостилницата да запалят хубав огън и поръчах добър обяд, изведнъж ми мина през ума, че пасторът може да заложи моя диамант, така че да остана за малко насаме с племенницата му. Помолих го, като му казах, че не искам да направя това сам, тъй като не желая да бъда разпознат. Той прие с готовност предложението ми, доволен, че може да ми направи такава услуга.

Така успях да остана сам с прелестната Кристина. Прекарах един час с нея, но не се опитах дори да я целуна, макар че умирах от желание за това. Само подготвих сърцето й за желанието, от което бях възпламенен, с всички онези приказки, които тъй лесно разгорещяват въображението на едно младо момиче.

Пасторът се завърна и ми предаде пръстена с думите, че поради празника на Светата Дева ще мога да го заложа чак след два дена. Говорил с касиера на заложната къща и той му казал, че могат да ми дадат двойна сума от тази, която съм поискал.

— Господин пасторе — му казах аз, — ще ми направите голяма услуга, ако вдругиден дойдете от Пр. и заложите сам пръстена, тъй като, след като сте го доказали вече, би могло да възбуди подозрение, ако го занесе някой друг. Разбира се, ще ви платя разноските за колата.

— Обещавам ви да дойда.

Надявах се, естествено, че ще доведе и племенницата си.

По време на обяда, седнал срещу Кристина, аз откривах у нея всеки миг по някоя нова прелест. Тъй като се страхувах да не загубя доверието й, а и през деня вече се бях сдобил с известно незначително благоволение, реших да не прибързвам и да докарам нещата така, че добрият пастор да я върне във Венеция. Само там можех, по мое мнение, да събудя любовта й, на която да дам подходяща храна.

— Господин пасторе — казах аз, — съветвам ви да заведете вашата племенница отново във Венеция. Аз поемам всички разноски по престоя ви там. Ще ви заведа при една добродетелна личност, където госпожица Кристина ще бъде така сигурна, както пред очите на майка си. Искам да я опозная добре, преди да мога да се оженя за нея. В такъв случай, вярвам, работата няма да излезе несполучлива.

— Господине, аз сам ще доведа моята скъпа племенница веднага, щом ми съобщите, че сте намерил къща, в която да мога със сигурност да я поверя.

Докато разговаряхме, погледнах към Кристина и я видях да се усмихва със задоволство.

— Скъпа моя Кристина — й казах аз, — най-късно след една седмица работата ще бъде уредена. През това време ще ви пиша и се надявам, че ще ми отговорите.

— Чичо ми ще ви пише вместо мен, тъй като аз никога не съм имала желанието да се науча да пиша.

— О, скъпо дете, как искате да станете жена на венецианец, щом не знаете да пишете?

— Необходимо ли е да зная да пиша, за да стана жена? Мога отлично да чета.

— Това не е достатъчно и макар жената да може да стане съпруга и майка, без да може да тегли дори чертицата на буква „А“, все пак желателно е едно младо момиче да умее да пише. Аз дори се учудвам, че вие не можете.

— Ха, та това не е за чудене! При нас няма нито едно момиче, което да може да пише, нали така, чичо?

— Това е вярно, но пък и никоя не си е наумила да се омъжва във Венеция. Щом ти желаеш да направиш това, ще трябва да се научиш и да пишеш.

— Непременно — допълних аз, — и то дори преди да дойдете във Венеция, понеже там всички ще ви се надсмиват, ако не умеете да пишете. Знам, че това ви наскърбява, моето момиче, и съжалявам.

— Това повече ме ядосва, господине, защото е невъзможно за една седмица да се науча да пиша.

— Аз се задължавам — обади се чичо й — да те науча за четиринадесет дни, ако вложим цялото си старание. Ще знаеш достатъчно, за да се дообразоваш след това сама.

— Това е голямо начинание, но ще го поема и ви обещавам да уча ден и нощ. Ще започна още от утре.

След като се нахранихме, казах на пастора, че би направил добре, ако вместо да отпътува след вечеря, остане да си отпочине през нощта и тръгне един час преди съмване. Така той би стигнал навреме за своята литургия, но би бил много по-бодър. Вечерта поднових предложението си и понеже видя, че на племенницата му се спи, остави се лесно да бъде убеден. Повиках гостилничарката, за да й поръчам кола за сутринта. Когато й възложих да запали за мен огън в съседната стая и да приготви там легло, набожният пастор се намеси, като каза, че това не било необходимо, защото в стаята, в която се намираме, има две легла и едното щяло да бъде за мен, а другото за него и неговата племенница.

— Ние ще спим облечени — добави той, — но вие можете свободно да се съблечете, защото, тъй като няма да пътувате с нас, можете да си останете в леглото, докогато пожелаете.

— О! — каза Кристина. — Аз искам да се съблека, защото иначе не бих могла да заспя, но няма да ви оставя дълго да чакате. Нужен ми е само четвърт час да се приготвя.

Не казах нищо, но не можех да дойда на себе си от изумление. Кристина, прелестното момиче, създадено да съблазни дори един Ксенократ, щеше да спи голо до своя чичо, пастора, който наистина беше вече стар, много набожен и неспособен в никакъв случай да счете това положение за нередно. Можете да казвате каквото си щете, обаче пасторът все пак беше мъж, на младини той трябва да е бил също такъв като всеки друг, и би следвало да знае на каква опасност се излага! За моя насочен всецяло към плътското разум, това бе нещо нечувано. И все пак всичко бе невинно и то толкова невинно, че той не само не го прикри, но и сам дори не помисли за възможността това да се стори някому непочтено. Аз виждах всичко това, но не бях привикнал на подобно нещо и съвсем не можех да го проумея. По-късно, в по-напреднала възраст, и с по-голяма опитност, бях свидетел на същия този обичай в много страни у честни хора, за чиито добри нрави не се и съмнявах. Само че, повтарям, това може да става само между честни хора, а аз съвсем не претендирам да принадлежа към тях.

На обяд не бяхме яли месо и моето изтънчено небце не остана много доволно от това. Слязох в кухнята и казах на гостилничарката да ми приготви най-хубавото, което може да се намери в Тревизо и преди всичко най-доброто вино.

— Ако цената не е от значение за вас, господине, оставете на мен. Ще бъдете напълно доволен и ще получите вино от Гата.

— Добре, само пригответе вечерята навреме.

Качих се отново горе и изненадах Кристина да милва бузите на своя стар седемдесет и пет годишен чичо. Добрият старик се засмя.

— Знаете ли защо ме гали така усърдно? — ме попита той. — Защото настоява да я оставя тук до завръщането ми. Каза ми, че тази сутрин, когато ви оставих насаме с нея, сте прекарали двата часа като брат и сестра и аз вярвам напълно, че това е така. Тя мисли, че оставайки, няма да ви досажда.

— Напротив, бъдете сигурен, че ще ми направи голямо удоволствие, тъй като я намирам за много мила. Че тя и аз ще имаме предвид нашия дълг, на това, мисля, можете напълно да разчитате.

— Не се и съмнявам. Оставям ви я до вдругиден. Ще ме видите отново тук навреме, за да уредя вашата работа.

Вследствие на тази така изненадваща и неочаквана за мен спогодба, кръвта ми се качи в главата и аз получих кръвотечение от носа, на което вече бях свикнал. Добрият пастор обаче се уплаши, защото се страхуваше кръвоизливът да не се усили.

Щом се поуспокои, той излезе по свои работи, като ни предупреди, че ще се върне не по-рано от вечерта. Отново бях сам с милата Кристина и побързах да й благодаря за доверието, което ми оказва.

— Уверявам ви — каза тя, — че имам голямо желание да ме опознаете напълно. Ще видите, че нямам недостатъци, които толкова са ви отвратили у познатите ви момичета във Венеция. Освен това обещавам ви да се науча да пиша веднага, щом се върна в Пр.

— С вашата откровеност вие сте напълно достойна за обожаване, но в Пр. трябва да пазите тайна и да не казвате никому, че сте се споразумели с мен. Ще се съобразите с това, което вашият чичо ви нареди, защото аз ще му пиша за всичко.

— Можете да разчитате на моето мълчание. Даже майка ми няма да узнае нищо, преди да сте ми разрешил да й го кажа.

Така прекарах деня, като си забранявах и най-малката волност. Усещах обаче, че се влюбвам все по-дълбоко в това прелестно момиче. Разказвах й малки галантни истории, които замъглявах по такъв начин, че да я заинтересувам, без да я изплаша, и видях, че макар да не разбира всичко, тя се правеше, че е наясно, за да не се покаже невежа.

Когато чичо й се завърна, аз започнах да кроя разни планове какво да направя, че да я омъжа. Реших да настаня и нея при добрата вдовица, която бе дала подслон на моята хубава графиня.

Седнахме на масата и вечерята ни се стори превъзходна. Трябваше да науча Кристина да яде стриди и трюфели, каквито тя виждаше за пръв път. Виното от Гата прилича на шампанско — развеселява, но не опива. За жалост то се запазва само от един гроздобер до друг. Легнахме си преди полунощ. Събудих се късно на следващата сутрин. Духовникът бе излязъл толкова тихо, че дори не го бях усетил.

Обърнах се към другото легло и видях в него да спи само Кристина. Пожелах й добро утро. Тя се събуди, дойде на себе си и се засмя, като се облегна на лактите си.

— Чичо е излязъл, без да го чуя.

— Скъпа приятелко, ти си красива като ангел. Умирам от желание да те целуна.

— Щом имаш такова желание, приятелю, ела и ме целуни.

Скочих веднага от леглото. Беше студено, благоприличието я застави да отстъпи, аз бях влюбен и се намерих в прегръдките й с едно от тези внезапни движения, каквито само необузданото чувство предизвиква. Вече си принадлежахме един на друг, без да помислим, че се отдаваме, тя — щастлива и малко смутена, аз — сияещ и все пак учуден от една победа, постигната без борба.

След един час сладка забрава ние се поуспокоихме и се погледнахме с възторг, без да си кажем нищо. Кристина първа наруши мълчанието:

— Какво направихме! — каза тя с най-нежно изражение и гальовен тон.

— Оженихме се.

— Какво ще каже утре чичо ми?

— Той ще го узнае едва след като ни даде брачната си благословия в своята църква.

— И кога ще ни я даде?

— Щом свършим всички необходими за един официален брак приготовления.

— И колко време ще е нужно за това?

— По-малко от месец.

— През време на постите венчавките са забранени.

— Аз ще получа разрешение за това.

— Ти няма да ме измамиш, нали?

— Не, разбира се, аз те обожавам!

— Значи вече няма нужда да ме опознаваш?

— Не, защото вече те познавам напълно и съм сигурен, че ти ще бъдеш моето щастие.

— И ти моето.

— Надявам се.

— Хайде да ставаме и да вървим на литургия. Кой би помислил, че за да си намеря мъж е трябвало не да отида във Венеция, а да се върна оттам!

Станахме и след като закусихме, отидохме на литургия. Остатъкът от предобеда протече незабелязано. След като видях, че Кристина е по-различна от вчерашния ден, попитах я за причината.

— Трябва да е същата — ми каза тя, — която прави и теб така замислен.

— Моето замисляне, скъпа моя, се дължи на щастливата любов, която се обяснява с честта. Работата стана вече съвсем сериозна и любовта се вижда принудена да размисли върху станалото. Отнася се за нашата църковна сватба и ние не можем да я направим през постите, понеже сме в последните дни на карнавала, но пък и не можем да чакаме до Великден, защото времето би ни се сторило твърде дълго. Нужно ни е законно разрешение, за да отпразнуваме нашата сватба. И тъй, нямам ли важна причина, която да ме кара да се замисля?

Вместо отговор тя стана и ме прегърна с нежност. Това, което й казах, бе самата истина, само че не можех да й кажа всичко, което ме правеше замислен. Видях се обвързан със задължение, наистина приятно, но което не бих желал да се осъществи толкова бързо. Не можех да скрия от себе си, че в моята влюбена и благосклонна душа се промъкваше вече известно разкаяние. Това, естествено, ме огорчаваше. Впрочем, бях сигурен, че това очарователно същество не би ме укорило никога за своето нещастие.

Ние имахме цялата вечер пред себе си и понеже тя ми бе казала, че не е виждала никога театър, реших да й предложа това удоволствие още същата вечер. Повиках един евреин, който ни снабди с всичко необходимо за маскиране, и ние отидохме. Влюбеният намира истинска наслада в удоволствието, което доставя на любимото същество. След представлението я заведох в казиното и тя ме разсмя с учудването си, което показа, като видя за пръв път банка за фараон. Нямах достатъчно пари, за да играя сам, но предостатъчно, за да й доставя забавление с една дребна игра. Дадох й десет цехина, като й обясних какво трябва да прави. Тя не познаваше картите, но за по-малко от час пред нея се натрупа купчина от около сто цехина. Накарах я да прекъсне играта и се прибрахме в странноприемницата. Когато бяхме вече в стаята си, й казах да преброи парите, които бе спечелила, и като узна, че всичкото това злато й принадлежи, тя помисли, че сънува.

— О! Какво ли ще каже чичо ми! — извика развълнувано тя.

Хапнахме лека вечеря, след което прекарахме една наистина чудесна нощ. Все пак имахме предвидливостта да се разделим на разсъмване, за да не ни намери добрият пастор заедно. Той дойде много рано и намери всеки в леглото си, потънал в дълбок сън. Събуди ме и аз му дадох пръстена. Той веднага излезе, за да го заложи. Два часа по-късно се върна и ни намери вече облечени, разговарящи до горящата камина. Щом го видя, Кристина скочи и го прегърна, след което му показа всичкото злато, на което бе станала ненадейно притежателка. Каква сладка изненада за добрия стар пастор! Той не знаеше как да изрази възхищението си! Благодари на Бога за чудото, както той го наричаше, и заключи, че ние сме били родени да се ощастливим взаимно.

Когато стана време да се разделим, аз му обещах да ги посетя в началото на постите, но при условие, че при пристигането ми никой няма да знае името ми, нито по каква работа пристигам. Той ми предаде кръщелното свидетелство на племенницата си и списъка на зестрата й. Веднага след отпътуването им аз поех пътя за Венеция, влюбен и решен да не наруша верността си към това прелестно момиче. Знаех, че лесно ще убедя тримата си приятели, че женитбата ми е предопределена, явно, в голямата книга на съдбата.

При моята поява тримата прекрасни мъже полудяха от радост. Тъй като не бяха свикнали да липсвам повече от три дни, господата Дандоло и Барбаро се бяха изплашили да не ми се е случило някакво нещастие. Господин Де Брагадино обаче, който имаше по-силна вяра, ги утешавал с думите, че не би могло да ми се случи каквото и да било нещастие, тъй като съм имал за пазител Паралис.

Още на следващата сутрин аз вече бях решил да уредя щастието на Кристина, без сам да се свързвам с нея. Наистина, първоначално бях възнамерявал да се оженя за нея, тъй като я обичах повече от самия себе си. След изпитаното наслаждение обаче везните се бяха наклонили толкова към моята страна, че самолюбието ми се оказа по-силно от любовта. Не можех да се реша току-така да се откажа от предимствата и надеждите, свързани с моята независимост. Въпреки това бях все още роб на обзелото ме чувство. Да напусна това наивно и невинно момиче ми се струваше толкова недостойно, че — добре знаех — би било пряко силите ми. Само мисълта за това ме караше да потръпвам. Чувствувах, че вече носи, може би, в утробата си залога на нашето щастие и взаимна любов и треперех пред опасението да не заплати доверието си към мен с позор и нещастие през целия си живот. Обсъждах мисълта да намеря някой мъж, който би ме превъзхождал във всяко отношение, мъж, чрез когото тя не само да ми прости срама, който й бях причинил, но дори да ме цени за тази моя измама и още повече да ме обикне.

Да се намери такъв мъж едва ли щеше да бъде толкова трудно, тъй като Кристина бе образец на красотата, в селото си се ползуваше с добро име и притежаваше, освен това, зестра от четири хиляди венециански сребърни дуката.

Затворих се заедно с тримата почитатели на моя оракул и с перо в ръка поставих въпрос на Паралис относно проблема, който потискаше сърцето ми. Отговорът гласеше:

— Повери тази работа на Серенус.

Това бе кабалистичното име на господин Де Брагадино и тъй като честният мъж се подчиняваше доброволно на всичко, което Паралис му заповядваше да направи, трябваше само да го осведомя.

— Касае се — започнах аз, — да се получи от Светия отец разрешение за женитба на едно много честно момиче, така че то да може да отпразнува публично своята сватба в църквата на селото си по време на постите. Момичето е млада селянка, ето и нейното кръщелно свидетелство. Съпругът е още неизвестен, но това няма голямо значение, тъй като Паралис ще го открие.

— Разчитай на мен — ми каза моят баща. — Ще пиша на нашия посланик в Рим и ще наредя така, че министърът, който е дежурен през седмицата, да изпрати бързото ми писмо с нарочен пратеник. Предостави всичко на мен, ще придам на този въпрос вид на държавно дело и Паралис ще бъде съвсем добре обслужен, тъй като предвиждам, че съпругът ще бъде някой от нас четиримата. Трябва да сме готови да се подчиним.

Трябваше да употребя наистина огромно усилие да не избухна в смях като видях, че само от мен зависи да направя Кристина венецианска благородничка и жена на сенатор. Но в действителност аз не мислех така. Когато попитах отново моя оракул къде се намира съпругът на младото момиче, отговорът му бе, че с това трябва да се заеме господин Дандоло. Той трябваше да намери един млад, красив, разумен и подходящ за служба във вътрешните или външните работи на Републиката гражданин, но не биваше да предприема нищо, без предварително да се е посъветвал с мен. Аз го окуражих, като му казах, че младото момиче притежава зестра от четири хиляди дуката в налични пари и че той има четиринадесет дни на разположение, за да направи своя избор. Господин Де Брагадино бе възхитен, задето не бе натоварен той самият с такава поръчка, и умираше от смях.

След тази двойна стъпка аз се почувствувах напълно спокоен. Бях убеден, че господин Дандоло ще намери съпруг, какъвто аз самият желаех за Кристина. Мислех, следователно, само как да завърша добре карнавалните веселия и то така, че да не се окажа в някой особен момент с празна кесия.

Щастието ме направи скоро собственик на хиляда цехина. Постарах се най-напред да платя дълговете си. Когато след десет дни пристигна разрешението от Рим, аз предадох на господин Де Брагадино стоте римски талера, които то бе струвало. Това разрешение позволяваше на Кристина да се омъжи във всяка християнска църква, като се постави печатът на епископската канцелария, което всъщност заместваше възприетото публикуване на обявлението.

Липсваше само още една дреболия — съпругът! Господин Дандоло ми бе предложил вече трима или четирима кандидати, за които аз по основателни причини не исках и да чуя. Най-сетне той намери един, който напълно отговаряше на представите ми.

Междувременно трябваше да освободя отново пръстена си, но тъй като не исках да се явявам лично, писах на пастора да бъде така добър да дойде на определения от мен ден и час в Тревизо. Близко до ума е, че съвсем не останах изненадан, когато в уречения час го видях да пристига, съпроводен от красивата си племенница. Убедена, че съм дошъл в Тревизо да направя разпорежданията си относно нашата сватба, тя се държеше съвсем непринудено. Прегърна ме нежно и аз сторих същото. Тази сладка прегръдка би стопила положително целия мой героизъм на взетото решение, ако не присъствуваше чичо й. Поставих в ръцете на пастора папското разрешение и красивото лице на Кристина засия от радост. Естествено, тя не можеше да си представи, че ще работя така усърдно за другиго, освен за себе си, и тъй като не бях още сигурен, не исках в този миг да я разочаровам. Обещах й да отида след осем до десет дни в Пр., за да уговорим окончателно всичко. След вечеря дадох на пастора заложната квитанция и парите, за да освободи пръстена от заложната къща, след което се прибрахме да спим. Този път за щастие имаше само стаи с по едно легло, така че трябваше да спя отделно.

На следващата сутрин влязох в стаята на Кристина. Намерих я още в леглото. Чичо й бе вече излязъл, за да откупи моя диамант, и аз, отново сам с това очарователно момиче, имах възможността да установя, че стига да поискам, мога да бъда и въздържан. Понеже не гледах на нея вече като на мое притежание и тъй като трябваше да променя сърцето й в полза на друг, аз я прегърнах нежно, но останах разумен. Прекарахме един час заедно, през време на който трябваше да се боря като свети Антоний срещу плътта. Гледах прелестното момиче влюбено и изненадано и се възхищавах от нейната добродетел, тъй като вроденото й благонравие не й позволяваше първа да ме доближи. Тя стана, облече се и не показа лошо настроение. Сигурно би се обидила, ако можеше само да й дойде наум, че бих могъл да я пренебрегна или да подценя стойността на нейните прелести.

Чичо й междувременно се завърна, предаде ми диаманта и ние слязохме да обядваме. След ядене той ми показа едно малко чудо: племенницата му се беше научила да пише! За да ми докаже това, тя писа под негова диктовка в мое присъствие и направи това много красиво и сръчно.

Малко след това се разделихме, след като им повторих обещанието си да дойда отново след десетина дни. Вечерта се завърнах обратно във Венеция.

На втората неделя през постите, веднага след проповедта, господин Дандоло ми каза с победоносно изражение, че щастливият съпруг бил вече намерен и той бил уверен, че този път ще получи съгласието ми. Назова ми господин Карло ххх, когото познавах по лице. Това беше красив, млад и благонравен мъж на почти двадесет и две години, писар в Раджонато[2] и кръщелник на граф Алгароти, една от сестрите на когото бе омъжена за брат на господин Дандоло.

— Младият човек — ми каза господни Дандоло, — няма нито майка, нито баща и аз съм убеден, че неговият кръстник ще поръчителствува за зестрата, която съпругата му ще донесе. Аз го разпитах подробно и разбрах, че е готов да се ожени за някое честно момиче, което би му донесло толкова, че да може да откупи мястото, което сега заема само в качеството си на писар.

— Всичко това е отлично, но аз не мога да реша нищо, преди да съм говорил лично с него.

— Той ще дойде утре у нас на обяд.

Действително, на другия ден младият човек дойде и аз намерих, че похвалите на господин Дандоло са напълно оправдани. Ние станахме приятели. Той имаше влечение към поезия, аз му показах някои от моите творби и когато на следния ден го посетих, той от своя страна също ми прочете няколко свои малки произведения, които приех за добре написани. Представи ме на своята леля, у която живееше със сестра си, и аз бях възхитен от нейната любезност и от приема, който ми оказаха. Когато бях насаме с него в стаята му, аз го попитах какво мисли за любовта.

— Не й придавам никакво значение — каза той, — а търся да се оженя, за да получа независима служба.

Завърнал се в двореца, казах на господин Дандоло, че сега вече може да уговори работата с граф Алгароти.

Той от своя страна разговарял с Карло, който отговорил, че в момента не може да отговори нито с да, нито с не, тъй като не е видял своята бъдеща съпруга, не е говорил с нея и не се е осведомил за всичко, което се отнася до нея. Впрочем графът бе готов да поръчителствува за своя кръщелник, което значи, че бе готов да гарантира четирите хиляди дуката на съпругата, ако зестрата й струваше толкова. След тези преговори дойде и моят ред.

Понеже господин Дандоло бе казал на Карло, че грижите по тази работа съм поел изцяло аз, той ме потърси и ме запита кога ще имам любезността да го запозная с младото момиче.

— На този и този ден — му казах аз, — но за това трябва да се пожертвува цял ден, защото бъдещата ви съпруга живее на двадесет мили оттук. Ще обядваме с нея и вечерта ще се върнем обратно за спане във Венеция.

Той ми обеща на разсъмване да бъде на заповедите ми и ние се разделихме. Веднага изпратих бърз пратеник до пастора, който да го предизвести, че ще го посетя с един приятел и че искаме да обядваме тримата заедно с неговата племенница.

На уговорения ден Карло дойде точно навреме и аз имах грижата да му разкажа по пътя, че преди около месец се бях запознал при едно пътуване до Местре с едно младо момиче и с нейния чичо и че аз сам бих се оженил за нея, ако имах сигурна служба и можех да й гарантирам нейните четири хиляди дуката. Не смятах за нужно да се разпростра по-нататък с моите поверителни съобщения.

Пристигнахме при добрия пастор два часа преди обяд. Четвърт час по-късно се появи Кристина със съвсем свободно държане. Тя поздрави чичо си с „добър ден“ и ми каза, че се радва много да ме види отново. Карло само й кимна с глава и тя ме попита дали и той е писар като мен. Карло й отговори, че е писар в Раджонато и тя, за да не се покаже невежа, се направи, че го разбира.

— Искам — каза ми тя, — да ви покажа моя почерк и тогава ще посетим майка ми, ако ви е приятно.

Възхитена от похвалата, която даде Карло на почерка й, когато узна, че едва преди месец се е научила да пише, тя ни покани да я последваме. По пътя Карло я попита защо е чакала чак до деветнадесетата си година, за да се научи да пише, и тя незабавно отговори:

— Първо, господине, какво ви интересува това? И второ, аз не съм на деветнадесет години, а само на седемнадесет.

Карло я помоли за извинение, като се усмихна на грубия й тон.

Тя бе облечена като просто селско момиче, но много чисто. На ръцете и шията си носеше своите великолепни златни верижки. Казах й да ни подаде ръцете си и тя го стори, като хвърли послушен поглед към мен. Намерихме майка й, която някакво болезнено страдание в бедрата я бе приковало в леглото. Един добре изглеждащ мъж, който седеше до болната, стана при нашето влизане и прегърна Карло. Оказа се, че този господин е лекарят и това ми направи удоволствие.

След като зарадвахме добрата жена с обичайните комплименти, лекарят запита Карло за сестра му и леля му. Понеже се заговори за сестра му, която боледуваше от някакво странно страдание, Карло помоли лекаря да поговорят настрани и те излязоха. Останал сам с майката и дъщерята, която бе седнала на леглото й, аз похвалих Карло, неговото поведение, нравите му, неговата сръчност и възхвалих щастието на жената, която небето му е определило за съпруга. И двете потвърдиха моите похвали.

Понеже нямах никакво време за губене, казах на Кристина да бъде внимателна на масата, защото е възможно той да е именно съпругът, който небето й е отредило.

— На мен?

— Да, на вас. Той е рядък младеж и с него ще бъдете много по-щастлива, отколкото с мен и тъй като лекарят го познава добре, от него ще можете да научите всичко, което поради липса на време аз сега не мога да ви разкажа.

Представете си мъката, която това ми обяснение следваше да й причини, и моята изненада, когато видях колко спокойно и съвсем равнодушно тя прие това съобщение! Това задържа сълзите, появили се издайнически на очите ми. След като помълча около минута, тя ме попита дали съм убеден, че този красив младеж ще я поиска. Този въпрос, който ми доказа състоянието на Кристининото сърце, ме успокои и разпръсна мъката ми. Видях, че все пак не съм я опознал достатъчно добре! Казах й, че такава, каквато е, тя не може да не се хареса всекиму.

— През време на яденето, мила Кристина, моят приятел ще ви изучава и само от вас зависи сега да блеснат всичките добри качества, които Бог ви е дарил. Дръжте се тъй, обаче, че той да не заподозре нито за миг за нашето интимно приятелство.

— Това е много странно. Осведомен ли е чичо ми за тази смяна на положението?

— Не.

— И ако му се харесам, кога ще се ожени за мен?

— Най-късно след осем — десет дни. Аз ще имам грижата за всичко. Ще ме видите отново тук през следващите дни.

Когато Карло влезе отново с доктора, Кристина стана от леглото на майка си и седна на стола срещу нас. Тя отговаряше разумно на всички въпроси, които Карло й поставяше, като понякога го караше да се смее на нейната наивност, но никога на проява на глупост! Прелестна наивност! Дете на духа и незнанието! Твоето обаяние е прелестно и само ти притежаваш силата да казваш всичко, без да обиждаш! Но колко грозно си ти, когато не си естествено! И ти си оставаш майсторското творение на изкуството, дори когато си съвършено негово подражание.

Обядът продължи доста време и аз непрекъснато внимавах да не заговорвам Кристина и да не я поглеждам, за да не я отклоня от Карло. Той я занимаваше непрекъснато и аз виждах с голямо задоволство, че тя му дава аванси с лекота и в добро настроение. Когато след привършване на обяда трябваше да се разделим, тя му каза нещо, което направо ме прободе в сърцето.

— Вие сте създадена — каза й Карло, — да ощастливите някой княз.

— Аз бих се считала щастлива — отвърна му тя, — ако вие ме намерите достойна да ощастливя вас.

Тези думи съвсем разпалиха Карло. Той ме прегърна и ние си отидохме.

Кристина бе проста, но нейната простота произтичаше не от ума, а от сърцето й. Простотата на ума е глупост, а тази на сърцето е само невежество, невинност, тя е истинска добродетел, която остава дори тогава, когато причината изчезнала. Младото момиче, което бе почти съвсем примитивно, имаше неподправени маниери, но бе наистина прелестно с онези хиляди дреболии, които просто не могат да се опишат. Тя бе откровена, защото знаеше, че прикриването на чувствата е едно от предписанията за благоприличие. И понеже намерението й бе винаги чисто, тя не страдаше от онзи отвратителен привиден срам, от онази неистинска скромност, която принуждава лицемерната невинност да се изчервява вследствие на лоши намерения.

През време на цялото пътуване Карло говореше само за своето щастие. Той бе съвсем влюбен.

— Още утре — палеше се той, — ще отида при граф Алгароти, а вие можете да пишете на пастора да дойде с всички необходими документи, за да се състави брачният ни договор, който страстно желая да подпиша.

Той се смя от щастие и изненада, когато му казах, че бях издействувал на неговата бъдеща съпруга едно папско позволително писмо, благодарение на което тя можеше да се омъжи още през време на постите.

— Следователно — каза той, — работата може да се свърши много бързо!

В разговора, който моя млад заместник има на следния ден с господин Дандоло и със своя кръстник, бе решено да се пише на пастора веднага да дойде със своята племенница. Аз се нагърбих да изпълня лично поръчката и след като напуснах Венеция два часа преди разсъмване, се отправих за Пр. Тъй пасторът, за да ме последва, поиска само толкова време, че да отслужи литургията си. Междувременно аз се отправих при годеницата и й държах една прочувствена бащинска реч, с чиито наставления имах за цел да й обрисувам пътя към щастието в новото съсловие, в което й предстоеше да влезе. Казах й как трябва да се държи със своя мъж, с неговата леля, със сестра му, за да спечели обичта и приятелството им. Краят на речта ми бе патетичен и за самия мен малко стеснителен, тъй като, препоръчвайки й вярност, естествено, аз я помолих да ми прости, задето я бях прелъстил.

— Когато ми обещахте за пръв път да се ожените за мен, тъй като допуснахме слабостта да се отдадем един на друг, тогава имахте ли намерението да ме измамите?

— Не, разбира се!

— Тогава, значи, не сте ме измамили. Напротив, аз ви дължа благодарност за това, че сте размислили. Ако нашето съединяване се окажеше нещастно, то по-добре е, че сте ми намерили друг съпруг. Благодаря на Бога, че това ви се е удало така добре. Кажете ми сега обаче, какво трябва да отговоря на вашия приятел, ако ме попита през първата брачна нощ защо не съм девствена.

— Не вярвам Карло, който е така внимателен и благороден, да ви зададе подобен въпрос. Но ако това стане, кажете му смело, че никога не сте имали любовник и че не вярвате да се различавате от всяко друго момиче.

— Дали ще ми повярва?

— Положително, защото и най-опитният може да се излъже в това.

— Но ако не ми повярва?

— Ще заслужи вашето презрение и сам ще съжалява за това. Но бъдете напълно спокойна, това няма да стане. Един умен мъж, мила Кристина, който е получил добро възпитание, никога не ще рискува да зададе подобен въпрос, понеже е убеден, че с това не само няма да се хареса, но и че никога няма да узнае истината. Ако тази истина вреди на доброто мнение, което всяка жена е длъжна да внуши на своя мъж, само една глупачка би се решила да му я открие.

— Разбирам напълно това, което ми казваш, скъпи приятелю. И тъй, нека се прегърнем за последен път.

— Не, защото сме сами, а моята добродетел е слаба. Аз винаги ще те обожавам.

— Не плачи, скъпи приятелю, защото аз наистина не държа много на това.

Това наивно и смешно основание промени внезапно настроението ми и вместо да плача, аз започнах да се смея. Тя се облече напълно и след като закусихме, ние отпътувахме. Пристигнахме във Венеция след четири часа. Настаних я в една странноприемница и веднага се упътих при господин Де Брагадино. Казах на господин Дандоло, че нашите хора са вече пристигнали. На следващия ден той трябваше да срещне Кристина с Карло и оттук нататък да поеме цялата работа, тъй като честта на съпрузите, тази на роднините и благоприличието не ми позволяваха да взема по-нататък участие в уреждането на женитбата.

Той разбра основанията ми и действуваше според тях. Потърси Карло и дойде заедно с него при мен. След като представих двамата на пастора и племенницата му, аз им казах сбогом.

Както научих отпосле, те отишли при граф Алгароти, а след това при нотариуса и Карло завел годеницата си обратно в Пр. като определил деня за отпразнуване на сватбата.

След завръщането си Карло ме посети и ми каза, че годеницата му възхитила със своята красота и приветливостта на характера си леля му, сестра му и кръстника, който поискал да поеме всички разноски по сватбата.

— Тя ще се отпразнува — каза ми той, — в Пр., на този и този ден и аз се надявам, че вие ще ни направите удоволствието да увенчаете своето дело с присъствието си там.

Противопоставих му се по много причини, но той ме молеше така настоятелно, че накрая трябваше да се съглася. Слушах го с истинско удоволствие да описва говора на възхитителното момиче и цялостното впечатление, което красотата, наивността и богатият накит направили на семейството му и на самия граф.

— Аз съм ужасно влюбен — призна младият човек, — и чувствувам, че само на вас дължа щастието, което вярвам ще намеря с това прелестно момиче. Тя ще се постарае да изостави своето селско наречие във Венеция, където завистта и подигравките лесно биха я укорили.

Наслаждавах се на неговото въодушевление и очакващото го щастие и се поздравлявах, че всичко това всъщност е мое дело. Чувствувах впрочем и известна доза ревност и му завиждах за щастието, което можех, при добра воля да запазя за себе си.

Понеже Карло бе поканил и господата Дандоло и Барбаро, аз пътувах заедно с тях до Пр. У пастора намерихме богата трапеза, наредена от прислугата на граф Алгароти, когото Карло бе определил за свой шафер. Тъй като графът бе поел всички разноски по сватбата, той се бе погрижил да изпрати в Пр. своя готвач и дворцовия си управител.

Когато малко след това видях Кристина да влиза, очите ми се просълзиха и аз бях принуден да изляза. Тя бе облечена в селска носия и сияеше като звезда. Съпругът й, нейният чичо и граф Алгароти се бяха опитвали напразно да я придумат да облече венецианска носия. Разумно тя им бе отказала.

— Когато бъда ваша съпруга — бе казала тя на Карло, — ще се обличам както вие желаете, но тук ще се явя пред очите на моите другари така, както те винаги са ме виждали. С това ще избегна срама всички момичета, с които съм била възпитавана, да ми се присмеят и да ми припишат грозното намерение да ги обидя.

В това решение имаше нещо толкова вярно, благородно и великодушно, че Карло гледаше на своята любима като на свръхестествено същество. Той ми каза, че се осведомил у жената, при която Кристина прекарала четиринадесетте дни, и научил за двама млади хора, които тя отблъснала. Бил много изненадан от това, тъй като те били във всяко отношение отлична партия.

— Кристина — добави той, — е единственият късмет, който ми е бил запазен от небето, за да сътвори щастието ми и неговото притежание дължа само на вас!

Признателността му ми хареса и, за да бъда справедлив към себе си, трябваше да кажа, че не мислех да извлека някаква полза от това. За мен бе радост да правя щастливи и другите.

Към единадесет часа се отправихме към църквата. Бяхме много изненадани, че така трудно успяхме да влезем вътре. От Тревизо бяха надошли множество благородници, любопитни да видят дали е вярно, че ще се празнува публично през постите сватбата на една селянка, нещо, за което бе нужно да се чака цял месец, за да се получи разрешение. Това бе наистина чудо за всички и на дъното сигурно имаше някаква тайна причина, която за всеобщо отчаяние, никой не можеше да открие.

Въпреки завистта, когато двойката се появи, по всички лица се изрази задоволство. Всеки призна, че тази красива любовна двойка заслужава полученото блестящо отличие, това изключение от всички правила.

Графиня Този от Тревизо, кръстница на Кристина, се приближи към нея след богослужението, прегърна я като нежна приятелка и съвсем леко я упрекна, че не й е съобщила това щастливо събитие, когато е минавала през Тревизо. В своята наивност Кристина й отговори също така скромно и нежно, че това опущение на дълга си трябва да припише само на бързината, с която сватбата е била уредена. Същевременно тя я представи на своя съпруг и помоли граф Алгароти да поправи допуснатото опущение, като покани кръстницата да вземе участие в сватбената трапеза, което графинята милостиво прие. Това държание, което би трябвало да бъде резултат от едно добро възпитание и познание на светския живот, у тази селянка бе само проява на прям и нежен дух, който би блестял по-малко, ако се бяха опитали да го шлифоват изкуствено.

Завърнали се от църквата, новобрачните коленичиха пред креслото на майката и тя ги благослови с насълзени от радост очи.

Седнахме на масата и според обичая Кристина и нейният съпруг заеха първите места. Аз седнах с най-голямо удоволствие на последното и макар всичко да бе отлично, ядох малко и не казах почти дума.

Единственото занимание на Кристина бе да каже на всеки присъствуващ по някоя учтивост, като всеки път поглеждаше своя съпруг, за да се увери в одобрението му.

На два-три пъти тя каза на неговата леля и на сестра му такива мили неща, че те не можаха да се въздържат да не станат и я прегърнат и да поздравят съпруга й за щастието му. А аз, който седях близо до граф Алгароти, го чух за радост на душата ми да уверява повторно кръстницата на Кристина, че той никога не бил изпитвал такова голямо удоволствие до днес.

Към двадесет и два часа[3] Карло каза нещо тихо на своята прелестна съпруга, която кимна на своята кръстница и всички станаха. След обикновените комплименти — тук те носеха печата на откровеността — младоженката раздаде на всички момичета от селото, които бяха се събрали в съседната стая, кесии с бонбони от една приготвена за целта кошница. След това си взе сбогом с тях, като ги прегърна без каквато и да било следа от гордост. След кафето граф Алгароти покани цялата компания да пренощува в една къща, която той притежаваше в Тревизо, и всички да обядват там в деня след сватбата. Само пасторът се извини, а за майката не можеше да става дума, тъй като нейното болезнено състояние не й позволяваше никакво движение. Тя умря три месеца по-късно.

Така Кристина напусна своето село и последва във Венеция съпруга си, чието щастие действително създаде и който също я ощастливи напълно.

Кръстникът на Карло и кръстницата на Кристина пътуваха с моите двама благородни приятели. Младите съпрузи, както си е редно, бяха в отделна кола, а в друга кола аз правех компания на лелята и сестрата на щастливия съпруг, на когото неволно завиждах, макар че в дълбочината на сърцето ми неговото щастие ми действуваше все пак добре.

Тази сестра не бе лоша и като млада вдовица на двадесет и пет години заслужаваше искрени почитания, но аз предпочетох лелята. Тя ми каза, че снаха й била истинска скъпоценност, създадена да бъде обожавана от цял свят, само че би трябвало да се покаже в обществото едва когато се научи да говори добре венециански.

— Нейната веселост, нейната непринуденост и свободният й дух са неща, които трябва да се облекат съобразно модата, подобно на тялото й. Ние сме много доволни от избора на моя племенник и за това той трябва да ви дължи вечна благодарност, която никой не ще оспори. Аз се надявам горещо, господине, че за в бъдеще вие ще считате нашия дом като ваш.

Поканата бе учтива и откровена, но аз не се възползувах и мисля, че заслужавам благодарност за това.

След една година Кристина даде на съпруга си залог за тяхната взаимна любов, с което щастието им стана още по-голямо.

В Тревизо бяхме настанени много добре и след като се освежихме, отидохме да спим.

На следващата сутрин бях седнал с граф Алгароти и моите двама приятели, когато влезе Карло, красив, свеж и цял сияещ. Докато отговаряше с много хумор и добро настроение на няколкото шеги, аз го наблюдавах не без известно безпокойство. Той обаче ме прегърна сърдечно и, признавам си, никога една целувка не ми е била по-приятна от неговата в този момент.

Някои се учудват, че имало набожни злосторници, които се обръщат към своя светия, когато вярват, че имат нужда от помощта му, или когато му благодарят, въобразявайки си, че им е помогнал да постигнат нещо. Те не са прави, защото така именно е по-добре и това действува против безбожието.

Лелята и сестрата, които по покана на Карло бяха отишли при младата съпруга, за да й пожелаят добро утро, се върнаха един час по-късно заедно с нея. Никога щастието не се е изписвало така ясно върху по-красиво женско лице!

Господин Алгароти отиде насреща й и я запита със симпатия дали е прекарала добре нощта. Вместо отговор, тя се спусна към мъжа си и го прегърна. Това бе най-наивният и същевременно най-красноречив отговор, какъвто можеше да се даде. След това тя обърна красивите си очи към мен, подаде ми ръка и каза:

— Господин Казанова, аз съм много щастлива и се радвам, че дължа щастието си именно на вас.

Целунах ръката й и сълзите ми й доказаха колко доволен се чувствувам.

Нахранихме се, изпълнени с възхищение към младата двойка, и след обяда отидохме в Местре, откъдето се отправихме за Венеция. Оставихме новобрачните пред дома им, след което се упътихме към господин Де Брагадино. Той сърдечно се смя на разказа ни за нашия излет. Своеобразният учен изказа стотина абсурдни или дълбоки разсъждения относно тази женитба. Аз обаче се смеех вътрешно на тях, защото, единствен притежател на ключа на тази тайна, само аз виждах смешното в нея.

[1] В италиански език думата carattere има две значения: 1) характер, природа; 2) буква; почерк. — Б.пр. ↑

[2] Раджонато — учреждение по морско дело. — Б.пр. ↑

[3] Четири часа следобед. — Б.пр. ↑

Глава деветнадесета

Малки нещастни случки, които ме принуждават да напусна Венеция. Приключения в Милано и Мантуа.

На втория ден на Великден ни посети Карло със своята прелестна жена, която във всяко отношение ми се струваше много различна от първата Кристина. Това се дължеше преди всичко на нейната напудрена прическа, която не можеше и да се сравни с абаносовата чернота на нейните прекрасни коси, и на нейното ново градско облекло, далеч по-малко привлекателно от красивата и богата селска носия. Щастието бе изписано върху лицата им. Карло ми подхвърли нежни укори, задето не съм ги посетил нито веднъж и за да поправя тази моя очевидна простъпка, аз ги посетих още на следващия ден, придружен от господин Дандоло. Карло ми каза, че жена му била просто обожавана от неговата леля и станала най-добрата приятелка на сестра му. Била нежна, услужлива, пълна със съчувствие, изобщо имала подкупващ характер. Това ми достави наистина голямо удоволствие. Изпитах почти също такова, когато видях, че Кристина започва да се запознава вече с венецианското наречие.

Не намерихме Карло вкъщи — Кристина беше сама с нейните две роднини. Бяхме приети отлично и когато разговорът премина на тази тема, лелята похвали усърдието и напредъка на Кристина в писането и я подкани да покаже тетрадката си. Отидохме в съседната стая, където тя ми каза, че е напълно щастлива и че всеки ден открива нови ангелски качества в своя съпруг. Той й казал, без най-малка следа от подозрение, че знаел какво сме правили два дена заедно в Тревизо и се изсмял в лицето на „доброжелателната личност“, която му направила това услужливо донесение, за да помрачи щастието им.

Карло притежаваше всички добродетели и благородни качества на честен и отличен във всяко отношение мъж. Двадесет и шест години по-късно аз бях принуден да се обърна към неговата кесия и той се оказа истински мой приятел. Никога не съм посещавал къщата му и той съумя да оцени тази моя деликатност. Няколко месеца преди заминаването ми от Венеция той умря. Остави своята вдовица в добро материално положение и трима добре възпитани синове, които се наредиха добре и в живота и може би още живеят при своята майка.

През месец юни отидох в Падуа за годишния панаир и се сприятелих там с един младеж на моя възраст, който следваше математика при прочутия тогава професор Сучи. Казваше се Таньоло, но скоро след тава промени това неблагозвучно име с името Фабрис. Това е същият Фабрис, който почина като граф де Фабрис, генерал-лейтенант от войската на Йозеф Втори, командир в Зибенберген. Този човек, който дължеше щастието си изключително на своите добродетели, би умрял по всяка вероятност неизвестен, ако си бе запазил името Таньоло, което звучи съвсем селски. Таньоло произхождаше от Одерцо, голямо селище във венецианско Фриоли. Той имаше един брат, абат, много духовит човек и страстен картоиграч, който, добре познавайки света, бе приел името Фабрис, след което и другият брат се принуди да се нарече така, за да не бъдат изобличени в лъжа. Скоро след това той купи едно ленно владение, придружено с графска титла, стана венециански благородник и престана да бъде селянин. Ако бе запазил името Таньоло, това би му навредило, тъй като никога не би могъл да го изрече, без да си спомни за това, което отвратителният предразсъдък нарича низко произхождение. В своето престъпно заблуждение привилегированата класа не иска да повярва, че в един селянин би могло да се открие също известно величие и дори гениалност. Без съмнение, ще дойде време, когато обществото ще бъде по-просветено и по-разумно и ще признае, че благородни чувства, чест и героичност могат да се намерят също и в представители на една класа, чиято кръв невинаги е чиста от петното на мезалианството[1].

Докато новият граф доведе до забрава своя произход, той се бе показал достатъчно разумен да го забрави самият той и при всички подписани от него документи до фамилното му име стоеше винаги и нововъзприетото. Неговият брат му посочи два пътя, по които той можеше да преуспее, като му предостави сам да избере единия от тях. Първият, както и вторият, изискваха разход от хиляда цехина, но абатът вече разполагаше с такава сума. На приятеля ми се предоставяше да избере между меча на Марс и птицата на Минерва. Абатът бе убеден, че може да купи за брат си една рота в армията на Негово Императорско Апостолическо Величество или да му осигури катедра в университета на Падуа, защото парите все пак правят всичко. Но моят приятел, обладаващ усета за справедливост и надарен с благородни чувства, знаеше, че за да напредне по почтен начин в своето поприще, както в единия, така и в другия случай са необходими известни познания. Затова, преди да вземе окончателно решение, той се залови да изучава математика, където постигна успехи. Накрая все пак реши да поеме военната кариера, както Ахил, който предпочете меча пред вретеното[2]. Но и той като сина на Пелей загуби живота си. Във всеки случай той не умря толкова млад като победителя на Хектор и не от стрела, а от чума, повалила го в тази нещастна страна, в която безгрижната Европа позволява на турците да я разпространяват.

Благородният характер, възвишените чувства, познанията и добродетелите на Фабрис биха изглеждали смешни под името Таньоло, защото силата на предразсъдъците, особено сред тези, които могат да се облегнат само на своето глупаво високомерие, е толкова голяма, че едно неблагозвучно име в най-глупавия от всички светове може да унизи ужасно своя носител. Убеден съм напълно, че който има неблагозвучно име или такова, което напомня за неприлични и смешни неща, трябва да го промени, ако държи на своята чест и очаква уважение и преуспяване в изкуствата или в науката. Разумно погледнато, не би трябвало никой да му оспори това право при условие, че името, което той приеме, не принадлежи вече другиму. Азбуката е всеобщо притежание и всеки е свободен да си служи с нея, за да образува някакво звуково съчетание и се нарече с него. Но той трябва да е съчинил сам името. Волтер[3] например, въпреки своя гений може би не би стигнал до поколенията със своето истинско име Аруе, особено при народ като френския, при който двусмислиците и смешното стоят винаги на първо място. Как би могло да се открие велик човек в писател, който е à rouer[4]? А би ли постигнал Д’Аламбер своя блясък и своята известност, ако се беше задоволил да остане господин Le rond[5]? Какво впечатление би направил Метастазио под истинското си име Трапасо[6]? Какво уважение би имал Меланхтон[7] със своята бащина фамилия Шварцерд? Би ли се осмелил като философ на морала и като реформатор да говори за евхаристията[8] и толкова други свети неща? А господин дьо Буарне[9] не би ли предизвикал у едни смях, а у други изчервяваме, ако бе запазил своето име Бови, макар и първият от неговия старинен род да бе дължал щастието си именно на истинността на това име? И най-сетне Les Bourbeux (калните) биха ли представлявали такава внушителна фигура на трона, както Les Bourbons[10]. Те сигурно биха променили своето име, ако се бяха заселили в Португалия. Твърдя също, че крал Понятовски трябваше да се откаже от името Август, което бе приел при възкачването си на трона, когато му бе отнето кралското достойнство[11].

Само Колеоните от Бергамо биха изпаднали в затруднение, ако трябваше да сменят имената си. Тогава те щяха да бъдат задължени да сменят и знака на герба си, тъй като върху щитовете на старите им фамилии са изобразени тестикули, а с това биха провалили славата на героя Бартоломео, техния прадядо.

Към края на есента приятелят ми Фабрис ме представи на едно семейство, което бе създадено наистина да освежава духа и сърцето. То живееше на село, в областта Дзеро. Играеха помежду си, обичаха се и се мъчеха да си устройват шеги, които понякога биваха наистина груби, но доблестта изискваше засегнатият да не се сърди и да се смее на всичко, защото, който не разбираше от шеги, минаваше за глупак. В тези шеги влизаше събарянето на легла, явяването на духове, поднасянето на диуретични хапчета на младите дами под формата на захарни бонбончета, а понякога и такива, предизвикващи образуването на газове, които не могат да бъдат сдържани. Тези шеги понякога бяха доста прекалени, но такъв си беше и духът на обществото — трябваше на всяка цена да се смеят. В прояви, както и в търпение, аз бях не по-малко храбър от останалите. Но най-после и на мен изиграха една недостойна шега, а тя предизвика друга, чиито последици сложиха край на манията, обзела дотогава всички.

Цялата компания правехме чести разходки до едно арендаторско имение, което лежеше на миля от централния път. Този път можеше да се съкрати наполовина, като се преминеше по една тясна дъска, поставена върху дълбок и кален ров. Аз винаги поемах по този път напук на нашите красавици, които трепереха от страх, макар че винаги минавах пред тях и им подавах ръка от другата страна. Един хубав ден, когато преминавах, както винаги пръв, за да окуража дамите, дъската внезапно се счупи под мен и аз паднах в рова. Потънал до брадата във воняща кал, въпреки яростта, която ме бе обзела, съобразно установения обичай аз бях принуден да се присъединя към всеобщата веселост, която впрочем трая само миг, защото шегата беше наистина отвратителна и цялата компания съзна това. Повикаха селяни, които ме изтеглиха с голям труд и в жалко състояние. Съвсем новата ми модерна дреха с лъскави обшивки, целите дантели, чорапите ми, с една дума, всичко бе напълно повредено. Въпреки това аз продължавах да се смея, дори по-силно от другите, макар че вътрешно вече замислях да си отмъстя колкото се може по-жестоко. За да открия автора на тази лоша шега, трябваше само да мълча и да се показвам привидно спокоен и равнодушен. Ясно бе, че дъската е била предварително прерязана. Заведоха ме в къщи и ми заеха всичко, необходимо за преобличане, тъй като аз този път бях дошъл само за двадесет и четири часа и не бях взел нищо със себе си. На следващия ден отидох в града и вечерта отново бях сред веселото общество. Фабрис, който бе ядосан не по-малко от мен, ми каза, че авторът на подлата шега сигурно чувствува своята вина, тъй като до този момент не се е открил. Една цехина, която обещах на една селянка, ако ми каже кой е прерязал дъската, ме отведе при един млад човек, когото тя ми назова. Намерих го веднага и обещанието за втора цехина, и особено заплашванията ми, го принудиха да признае, че му било платено за това от господин Деметрио, един гръцки търговец на подправки, на възраст четиридесет и пет — петдесет години, добър и любезен, комуто дотогава не бях устройвал никаква друга шега, освен тази, че му бях отнел една малка апетитна слугиня, в която той бе влюбен.

Доволен от моето откритие, аз си блъсках главата да измисля каква шега да му погодя. Но за да бъде отмъщението ми пълно, шегата трябваше да бъде по-солена от тази, която сам той ми бе изиграл. Изобретателната ми способност ми изневеряваше и не ми подсказваше нищо задоволително. Едно погребение ме извади от затруднението.

Въоръжен с ловджийски нож, аз отидох малко след полунощ съвсем сам в гробищата, изрових мъртвеца, когото бяха погребали същия ден и без мъка му отрязах ръката до рамото. След това отново зарових трупа, върнах се с ръката на мъртвеца в стаята си и си легнах. На другия ден вечерях с цялото общество и веднага след това се отправих в стаята си под предлог, че ми се спи. Малко след това обаче взех отрязаната ръка, промъкнах се в стаята на гръцкия търговец и се скрих под леглото му. Четвърт час по-късно моят човек влезе, съблече се, угаси светлината и легна. Почаках, докато започне да заспива и леко издърпах покривката към края на леглото, така че да го открия до бедрата. Гъркът започна да се смее и каза:

„Който и да сте, вървете си и ме оставете да спя, защото аз не вярвам в никакви духове“.

С тези думи той дръпна отново завивката върху себе си и се опита да заспи. Почаках пет-шест минути и отново започнах да го отвивам, но когато той поиска пак да изтегли завивката, като повтаряше, че не се страхува от духове, аз оказах известна съпротива. Той се надигна, за да хване ръката, която държеше завивката, и аз му пробутах ръката на мъртвеца. Мислейки, че е хванал мъжа или жената, която му устройва шега, той я притегли, все още смеейки се. Аз продължих здраво да държа ръката още няколко мига, след което внезапно я пуснах, гъркът падна заедно с нея обратно на дюшека и дори не гъкна.

Понеже с това номерът ми завърши, аз се измъкнах тихо, върнах се в стаята си и си легнах доволен.

Спах непробудно, докато рано сутринта някакво шумно щъкане из къщата не ме събуди. Понеже не разбирах причината, станах и първия човек, когото срещнах, бе господарката на къщата. Тя строго ми каза, че това, което съм направил снощи, било вече твърде много!

— Та какво съм направил? — попитах невинно аз.

— Господин Деметрио лежи на умиране.

— Че да не би аз да съм го убил?

Тя се отдалечи, без да ми отговори. Облякох се малко изплашен, но във всеки случай твърдо решен да се преструвам докрай, че не зная нищо за случилото се. Отидох в стаята на гърка. Там заварих събрана цялата къща. Всички ме гледаха с ужас и ми отправяха най-тежки укори. Уверявах ги, че съм невинен, но всеки ми се присмиваше в лицето. Свещеникът и клисарят, които бяха повикани, не искаха да заровят ръката, която беше още тук. Те ме осъждаха, че съм извършил голямо престъпление спрямо мъртвеца.

— Аз съм учуден, Ваше Високопреподобие, — се оправдах аз пред свещеника, — от погрешната присъда за деяние, което си позволяват да ми припишат, без да съществува каквото и да било доказателство за това.

— Вие и само вие! — извикаха всички присъствуващи в един глас. — Само вие сте способен да извършите такова отвратително нещо. То напълно ви прилича! Никой друг, освен вас, ме би се осмелил да направи нещо подобно.

— Аз съм длъжен — заяви свещеникът — да съставя протокол за случилото се.

— Както искате — отговорих аз, — това зависи напълно от вашето желание, но аз ви заявявам предварително, че не се страхувам от нищо. А сега си отивам.

На обяд продължих да се държа спокойно и равнодушно. Разбрах, че са пуснали кръв на гърка и той започнал отново да движи очите си, но все още не и крайниците и не можел да говори. На следващия ден говорът му се възобнови. След заминаването си научих, че вследствие на преживяния ужас той останал слабоумен и страдал от гърчове. В такова жалко състояние той прекара остатъка от своя живот. Неговата съдба ме наскърби, тъй като нямах всъщност намерение да му причиня чак толкова голямо зло, но се утешавах при мисълта, че шегата, която той ми бе изиграл, би могла също лесно да ми струва живота.

В същия ден свещеникът разреши ръката да бъде погребана отново при тялото и същевременно подаде в епископската канцелария в Тревизо формално обвинение срещу мен.

Отегчен от укорите, които ми се правеха, аз се завърнах във Венеция. Четиридесет дни по-късно получих призовка да се явя пред съда. Помолих господин Барбаро да се осведоми за причината, понеже това по начало бе страшно обвинение. Учудих се, че се действува против мен, като че ли бе вече установено, че именно аз съм осквернил гроба, а всъщност можеше да става дума само за предположение. Оказа се, че става въпрос за това. Господин Барбаро докладва вечерта, че някаква жена се оплакала от мен и поискала правосъдие за обезчестяването на дъщеря й. В жалбата си тя твърдеше, че съм примамил дъщеря й в Зуека и съм я изнасилил. За доказателство добавяше, че дъщеря й лежала на легло вследствие на лошото ми отнасяне към нея при постигането на целта ми.

Това бе една от жалбите, които по онова време се подаваха често, с цел да вкарат в затруднения и разходи някой съвсем невинен човек. Относно обезчестяването, аз наистина бях невинен. Вярно бе само това, че бях набил добре хубавото момиче. Написах следната защита, като помолих господин Барбаро да има добрината да я предаде на секретаря на съда:

ОБЯСНЕНИЕ.

Обяснявам, че на този и този ден съм срещнал тази и тази жена с нейната дъщеря и че съм ги заговорил с молба да влезем у един продавач на лимонада, за да се освежим. Когато дъщерята отказа моите милувки, майката ми заяви:

— Тя е още недокосната и има правото да не се отдава, без да извлече печалба от това.

— Ако това е вярно — казах аз, — аз ще ви дам шест цехина за девствеността й.

— Можете да се убедите в това — отговори майката.

След като се уверих чрез опипване и признах това за възможно, аз й казах, че бих желал да я заведа следобед в Зуека и там ще й дам шестте цехина. След като предложението ми се прие с радост, майката доведе дъщеря си и ми я остави на края на градината Дела Кроче, където, след като получи шест цехина, ни остави и си отиде.

Когато поисках да се възползувам от придобитите си права, момичето, научено вероятно от своята майка, приложи средство да ми попречи на това. Най-напред тези маневри ми харесаха, но накрая се уморих и й казах сериозно да престане. Тя ми отговори наивно, че не била нейна вината, щом не мога. Възбуден и отегчен, аз я докарах до положение, в което тя се намери в невъзможност да ми избегне, но продължи бясно да се съпротивлява, с което на практика ми пречеше да предприема нещо.

— Защо се съпротивляваш? — я попитах аз.

— Защото не искам.

— Не искаш ли?

— Не.

Тогава аз поставих дрехите си в ред, взех, без да правя ни най-малък шум една дръжка от метла, която случайно лежеше там наблизо, и с нея я наложих добре, та поне да имам нещо срещу моите шест цехина, които аз, глупакът, й бях платил предварително. Но не й счупих нито ръка, нито крак, тъй като полагах грижи да я налагам само по най-скъпото й, където сигурно ще се намерят още следи от моето наказание. Вечерта я принудих да се облече отново и я качих в една лодка, която минаваше случайно и с която тя бе отвозена сигурно. Майката на момичето получи шест цехина, дъщерята запази своята отвратителна девственост и, ако съм виновен, то е само за това, че съм набил едно момиче, безсрамна ученичка на още по-безсрамна майка.

Моето обяснение не постигна никакъв ефект, защото чиновникът познаваше добре момичето, а майката дори ми се надсмя, че ме е излъгала. Постъпките на моите приятели не ми помогнаха с нищо. Призоваха ме, но аз не се явих. Трябваше да бъде издадена заповед за арестуването ми, когато жалбата за оскверняването на трупа пристигна в същия съд. За мен щеше да е много по-благоприятно, ако това второ дело бе изпратено в съвета на десетте, защото единият съд може би щеше да ме спаси от другия.

Това второ престъпление, което всъщност беше само смешно, бе таксувано от духовната канцелария като чиста фелония[12]. Бях призован да се явя лично до двадесет и четири часа и бях сигурен, че ще се нареди незабавното ми арестуване. Господин де Брагадино се оказа, както винаги, добър съветник. Посъветва ме да си плюя на петите, за да избягна бурята. Този съвет намерих за много умен и без да губя нито минута, направих приготовленията си.

Никога не съм напускал Венеция с по-голямо съжаление, отколкото този път, защото бях започнал няколко много приятни любовни отношения и щастието ме подкрепяше в играта. Моите приятели ме увериха, че най-късно до една година и двете мои дела ще бъдат прекратени, тъй като във Венеция се урежда всичко, веднага щом публиката забрави.

Отпътувах с настъпването на нощта и на следващия ден бях вече във Верона. Не се задържах там и два дни след това пристигнах в Милано. Пътувах сам, добре облечен, в притежание на множество скъпоценности, наистина без препоръчителни писма, но пък с добре натъпкана кесия. Радвах се на блестящо здраве и бях на двадесет и три години.

С пристигането си поръчах превъзходна вечеря, тъй като в една гостилница трябва да се започва винаги с това. После отидох да се поразходя. След като разгледах кафенетата и обществените градини, влязох в театъра и останах възхитен, като видях на сцената да се появява като гротескна танцьорка Марина, посрещната с бурни аплодисменти. Тя си ги заслужаваше напълно, тъй като танцуваше отлично, бе висока, красива, добре развита и много приятна на вид. Реших да подновя връзките си с нея, ако е свободна, и след операта накарах да ме заведат при нея. Тя тъкмо сядаше с един господин на масата, но щом ме видя, захвърли кърпата за ядене и се спусна да ме целува. Отговорих на целувките й, тъй като, подведен от нейните милувки, приех присъствуващия индивид за незначителен. Без да чака да му се каже, сервитьорът постави веднага трети прибор на масата и Марина ме покани да вечерям с тях. Понеже се почувствах обиден от това, че господинът не стана да ме поздрави, преди да приема поканата, аз се осведомих кой е той, като я помолих да ни представи.

— Този господин — каза тя, — е граф Чели от Рим, мой любовник.

— Поздравлявам те — отговорих аз.

И обръщайки се към тъй наречения граф, продължих:

— Гобподине, не тълкувайте зле нашата нежност, тъй като Марина е моя дъщеря.

— Курва е тя и нищо друго!

— Така е — намеси се Марина, — и ти можеш да му вярваш, защото той ми е сводник.

При тези думи грубиянинът й плисна една чаша вода в лицето, тя отскочи настрана и побягна. Негодникът се опита да я последва, но аз поставих върха на шпагата си върху гърдите му и извиках:

— Стой или ще те убия!

Казах веднага на Марина да нареди да ни сервират, но тя се наметна бързо, увисна на рамото ми и ме помоли със сълзи на очи да я отведа веднага.

Мнимият граф ме покани да се явя на следващия ден сам в казиното „Ябълка“, за да чуя какво имал да ми каже.

— В четири часа следобед — отговорих аз.

Заведох Марина в моята странноприемница и я настаних в стая, съседна на моята. След това седнахме да се храним.

Когато Марина ме видя замислен, ме попита:

— Сърдиш ли ми се, че избягах от изблиците на гняв на този суров човек?

— Не, напротив, аз трябва да ти благодаря за това. Но хайде, разкажи ми сега по-подробно какъв е този дангалак?

— Това е един професионален картоиграч, който нарича себе си граф Чели. Запознах се с него тук. Той дойде при мен, покани ме на вечеря, състави веднага компания за карти, като смъкна много пари от някакъв англичанин, когото бе примамил, казвайки му, че и аз ще присъствувам. На мен даде петдесет гвинеи с думите, че ме е направил участник в банката. Едва станал мой любовник, той поиска от мен да бъда любезна с всички, които искаше да измами. Накрая се намести изцяло на квартира при мен. Очевидно приемът, който ти оказах, не му бе по вкуса. Останалото знаеш. Сега съм тук и ще остана до заминаването ми за Мантуа, където съм ангажирана като примабалерина. Моят слуга ще ми донесе всичко, от което имам нужда за през нощта, а утре ще го изпратя да прибере останалите вещи. Не искам повече да видя този подлец. Искам да принадлежа само на теб, ако не си ангажиран другаде, както в Корфу, и ако още ме обичаш.

— Добре скъпа Марина, аз те обичам, но ако си моя, то трябва да ми принадлежиш всецяло.

— О, положително! Аз имам триста цехина, утре ще ти ги дам и няма да поставя друго условие, освен да ти принадлежа.

— Аз нямам нужда от пари, а искам само теб. Значи решено, от утре вечер ще бъдем по-спокойни.

— Ти сигурно мислиш, че ще се биете? Не вярвай в това, приятелю! Познавам си човека, това е най-големият страхливец.

— Все пак аз трябва да удържа на думата си.

— Знам това, но той няма да удържи на своята, което всъщност ме радва много.

После ние променихме разговора и заговорихме за наши общи познати. Тя ми разказа, че се е разделила с братята си. Сестра й била певица в Генуа, а Белино-Тереза останала в Неапол, където продължавала да разорява херцозите. Завърши с думите:

— Аз съм единствената нещастна между тях.

— Защо нещастна? Ти си станала красива и отлична танцьорка. Бъди по-малко разточителна с твоите благоволения и ще намериш някого, който ще те направи щастлива.

— Пестелива с моите благоволения? Това е трудно. Защото, когато обичам, аз съм извън себе си, а когато не обичам, не мога да се преструвам на приятелски настроена. Но все едно, приятелю мой, с теб ще бъда щастлива.

— Марина, аз не съм богат и честта ми не би ми позволила.

— Мълчи, разбирам всичко!

— Защо нямаш камериерка вместо слуга?

— Прав си, това би ми създало малко повече уважение. Но моят слуга е така сръчен, така верен, че като него няма!

— Отгатвам всичко, което е той, но това не ти подхожда.

На следващия ден се нахранихме заедно аз я оставих да подготвя своя театрален тоалет. След като прибрах всички свои по-ценни неща в джобовете си, повиках един файтон и се отправих към казино „Ябълка“. Бях напълно убеден, че ще направя моя хитрец неспособен да се бие, затова отпратих колата обратно. Чувствувах, че правя глупост, като рискувам живота си срещу подобен човек и че можех и да не удържа на думата си, без да стана с това безчестен. Но аз имах действително желание да се бия и тъй като ми се струваше, че правото е напълно на моя страна, намирах всичко в реда на нещата. Едно посещение при танцьорка, един безсрамен, представящ се за благородник господин, който я обижда в мое присъствие и иска да я убие, който се оставя да му я отведа под носа и който, вместо да ми окаже съпротива, ми назначава среща — струваше ми се, че ако не отида, ще му дам право да ме счита за подъл страхливец.

Тъй като мнимият граф още не бе пристигнал на срещата, аз отидох в съседното кафене, за да го дочакам. Там намерих един млад французин с приятно лице и го заговорих. Разговорът с него ми хареса, казах му, че щом дойде един индивид, когото очаквам, честта ми изисква да ме намери сам, поради което го моля да се отдалечи при неговото приближаване. Четвърт час по-късно видях да влиза моят противник, придружен от друг господин. Като видях това, казах на французина, че ще ми направи удоволствие, ако остане, и той прие това като забавление. Моят човек влезе със своя придружител, който носеше предизвикателно една рапира, дълга най-малко четиридесет цола. Изражението му издаваше истински главорез. Ставайки от масата, аз казах на подлеца с възможно най-сух тон:

— Вие ми казахте, че ще дойдете сам!

— Приятелят ми ще е излишен, тъй като идвам тук само за да говоря с вас.

— Ако знаех това, нямаше да си дам труда да излизам. Но да не вдигаме шум, а да отидем да си кажем две думи насаме някъде, където няма да ни видят. Последвайте ме.

Аз излязох с французина, който, познавайки добре местността, ме заведе на най-удобното място. Застанахме там да дочакаме останалите двама. Те се приближаваха бавно, разговаряйки тихо помежду си. Щом наближиха на десетина крачки от нас, аз изтеглих шпагата си и извиках на противника си да се пази. Французинът изтегли също своята и я прикрепи под мишницата си.

— Двама срещу един — извика Чели.

— Нека приятелят ви си отиде и господинът също ще се отдалечи. Впрочем, приятелят ви също има рапира, тъй че сме двама срещу двама.

— Да — каза французинът, — предлагам да направим каре.

— Аз не се бия с танцьори — каза бандитът.

При тези думи моят секундант се приближи до него и му каза през зъби, че един танцьор струва много повече от някакъв си кучи син, при което му нанесе здрав удар с плоската страна на шпагата. Аз последвах примера му с Чели, който отстъпи назад, заедно със своя другар, викайки, че искал да ми каже само една дума и тогава да се бие с мен.

— Говорете.

— Вие ме познавате, но аз не ви познавам, така че кажете ми кой сте?

Вместо отговор аз започнах да го налагам, а французинът показа по същия начин най-голямо усърдие по гърба на другия. Но понеже двете баби си плюха бързо на петите, ние бяхме принудени да си приберем отново шпагите в ножниците. Това беше големият дуел, който завърши още по-смешно, отколкото бе предсказала Марина.

Моят храбър французин очакваше компания и аз се разделих с него, като го помолих да дойде след театъра на вечеря при мен. Казах му името, което бях съобщил на вратаря, и странноприемницата, в която живеех.

При завръщането си намерих Марина и й разказах как се бе развила случката.

— Аз — каза тя, — ще разкажа тази весела история на целия театър. Най-голямо удоволствие ми достави — добави прелестното момиче, — четвъртият секундант, ако наистина е танцьор, може да бъде само господин Балети, който трябва да танцува с мен в Мантуа.

След като поставих моите документи и ценности отново в куфара си, отидох в партера на операта, където видях Балети. Щом ме забеляза, той обърна вниманието на всички върху мен, като разказа случилото се на своите познати. Когато свърши операта, той дойде с мен и аз го заведох у дома. Марина, която бе избързала напред да се върне, дойде в стаята ми веднага, щом ме чу да говоря и аз изпитах голямо удоволствие от изненадата на моя любезен французин при вида на партньорката, с която трябвало да се реши да играе полухарактерни танци. Защото Марина, макар и отлична балерина, не се осмеляваше да изпълнява сериозни класически танци. Двамата любезни ученици на Терпсихора[13], които дотогава не бяха сядали заедно в компания, си обявиха на масата страхотно любовно сражение, което ми подслади вечерята по много приятен начин. Тъй като това бе наш приятел, Марина възприе тон, напълно подходящ на обстоятелствата и съвсем различен от този, който използуваше обикновено при мъжете. Освен това тя надмина себе си тази вечер по любезност и настроение, защото бе получила бурни аплодисменти, когато станала известна историята с мнимия граф Чели.

Състояха се още десет представления и тъй като Марина настояваше да замине в същия ден след последното изпълнение, ние решихме да направим това заедно. Аз междувременно бях помолил Балети — това бе италианско име, което той бе възприел — да ни бъде сътрапезник през цялото време. Свързах с любезния млад човек дружба, която, както читателят ще види по-нататък, упражни голямо влияние върху по-нататъшната ми съдба. Той имаше голяма дарба като танцьор, но това бе най-малкото от добрите му качества. Беше добродетелен, имаше благородна душа, добро образование, бе получил най-доброто възпитание, което можеше да се даде във Франция по онова време на младеж от най-добър произход.

Още на третия ден забелязах, че Марина се домогва да плени своя колега. Понеже чувствувах колко полезно може да бъде това за младото момиче, реших да й помогна. Тя притежаваше двуместна пътническа кола и аз лесно я убедих да вземе Балети със себе си, тъй като поради причини, които не мога да й поверя, съм принуден да пристигна в Мантуа сам. Действително, ако ни видеха да пристигаме заедно, всички биха си казали, че съм влюбен в нея, а това аз не исках. Балети бе възхитен от предложението ми, но искаше непременно да плати своята част от разноските по пътуването, а Марина не се съгласяваше. Причините, които младият човек изтъкваше, бяха много основателни и аз употребих голям труд да го убедя, че трябва да приеме поканата на своята колежка. Най-сетне успях. Обещах им да ги чакам за обяд и вечеря в Кремона и на определения ден отпътувах един час преди тях.

Пристигнах навреме в Кремона, където трябваше да пренощуваме и след като се настаних, излязох да се поразходя. Влязох в едно кафене. Там се запознах с някакъв френски офицер, с когото решихме да направим малка обиколка из града. Една прелестна жена мина в кола покрай нас, той бързо се приближи, заговори я и дамата нареди на кочияша да спре. След като размениха няколко думи, колата отмина и офицерът се върна отново при мен.

— Коя е тази красива дама? — попитах любопитно аз.

— Прелестна жена! Ще ви разкажа един анекдот за нея, който заслужава да бъде предаден на поколенията. И вие не ще можете да ме обвините в преувеличение, защото това, което ще ви разкажа, всъщност е достояние на целия град.

Милата дама, която току-що видяхте, се отличава повече със своя ум, отколкото е красотата си. Ето ви пример за това. Един млад офицер, който я ухажваше наред с всички останали по времето, когато маршал дьо Ришельо командуваше Генуа, се ласкаеше от мисълта, че е поставен пред нея по-добре от всички останали мъже. Един ден той дал в кафенето съвет на свой другар да не си губи повече времето с нея, като му казал: „Вие можете да бъдете сигурен, че никога няма да постигнете нищо е нея.“ — „Скъпи мой — му отговорил другарят, — аз имам много по-голямо основание да ви дам същия съвет, защото вече съм получил от нея всичко, което един облагодетелствуван любовник може да пожелае.“ — „А аз съм убеден, че лъжете — му отговорил другият, — и ви моля да ме последвате.“ — „На драго сърце — продължи недискретният, — но защо да поставяме истината в зависимост от края на нашия дуел и защо да си прерязваме гърлата, когато този факт може да бъде потвърден от самата нея?“ — „Хващам се на бас в противното за двадесет и пет луидора“ — отговорил неверникът. — „Приемам баса. Да вървим!“ И двамата съперници се отправили право при дамата, която видяхте преди малко, за да я накарат да признае кой от двамата има право.

Намерили я да си прави тоалета. „Ах, господа! — възкликнала тя, като ги видяла да влизат. — Кой добър вятър ви довя заедно в този час при мен?“ — „Един бас, уважаема госпожо — казал неверникът, — и само вие можете да станете съдия по спора, който го предизвика. Господинът се хвали, че е получил от вас всичко, което една жена може да даде на своя облагодетелствуван любовник. Аз го обвиних в лъжа, което трябваше да доведе до дуел, но той ми предложи вие сама да потвърдите това. Казах му да се хванем на бас за двадесет и пет луидора, че вие няма да признаете и той прие баса. Сега, уважаема госпожо, моля да решите нашия спор.“ — „Вие губите, господине, — му отговорила тя. — А сега моля и двама ви да ме оставите на мира, като ви предупреждавам, че може да съжалявате, ако се осмелите отново да се появите тук, под какъвто и да е предлог!“

Двамата неразумни хора си излезли съкрушени. Невярващият платил, но в яда си нарекъл победителя глупак и една седмица по-късно този го убил на дуел.

От това време насам дамата ходи в казиното, посещава обществото, но не приема никого в дома си и живее добре със своя мъж.

— А как погледна съпругът на тази история?

— Възможно най-добре, като всеки възпитан човек. Казал, че би се развел, ако жена му бе постъпила другояче, тъй като тогава никой вече не би се съмнявал в това твърдение.

— Този съпруг е бил действително умен човек. Ако жена му бе изобличила безсрамния бъбрица в лъжа, то естествено, той би заплатил баса, но, смеейки се, би продължил да твърди това и всички биха му повярвали. Като го е обявила за победител, тя е отрязала тази мълва изкъсо и така е предотвратила едно обществено заключение, което би я обезчестило. Недискретният пък се е оказал двойно по-виновен и за това е заплатил с живота си, но и противникът му не е бил по-малко груб, защото добре възпитаните хора не си позволяват да сключват басове за подобни неща. Който се басира „за“ е по начало безсрамен, а който държи на „не“, е глупак. Харесва ми обаче самообладанието на дамата.

— Но какво мислите по въпроса?

— Считам, че тя е невинна.

— Аз мисля като вас и това е всеобщото мнение. Сега навсякъде се отнасят с нея по-добре, отколкото по-рано. Елате с мен в казиното и сам ще се убедите. Там ще ви запозная с нея.

Поканих офицера на вечеря с нас и неговото присъствие я направи още по-приятна. Когато си отиде, установих със задоволство, че Марина е способна, когато поиска, да се държи достойно. Тя бе наела за себе си отделна стая, за да не обиди своите уважавани приятели.

В Мантуа отседнах в странноприемницата Сан Марко, а Марина, която бях предупредил, че ще виждам само рядко, нае жилището, което й бе определил нейният импресарио.

След като се бях разхождал дълго из града, следобед влязох в една книжарница, за да видя какво ново има. Незабелязано нощта настъпи и собственикът ме предупреди, че вече ще затварят магазина, така че трябва да си тръгвам. Не направил и няколко крачки по улицата, ето че ме спря един стражар. Офицерът, който командуваше патрула, ми заяви, че трябва да ме отведе в ареста, задето не нося със себе си фенер, а наближавало вече два часът[14]. Възразих основателно, че съм пристигнал едва днес и не съм знаел за заповедта. Наложи се да се подчиня.

В ареста офицерът ме представи на своя капитан, един висок и красив млад човек, който ме прие с най-весело изражение на лицето. Помолих го да бъде така добър да ме остави да си отида в странноприемницата, тъй като се нуждая от почивка, но той отговори, смеейки се:

— Не, за Бога! Искам да прекарате заедно с мен и моята добра компания една весела нощ. Върнете на господина шпагата му — каза той на подофицера, който ми я бе взел, и, като се обърна отново към мен, добави: — Искам, господине, да ви считам тук само като приятел. Бъдете мой гост!

Този начин да се канят гости, колкото и насилнически да бе по начало, ми се стори приятен и чрез мълчанието си аз изразих своето съгласие. Той отдаде на един немски войник няколко заповеди и един час по-късно бе застлана маса с четири прибора. Дойдоха още двама други офицери и ние започнахме да се храним в много приятно настроение. При десерта компанията се увеличи с две отвратителни безсрамни жени. След вдигане на покривката масата бе покрита с друга, пъстра като килим, и един от офицерите се приготви да държи фараонова банка. Аз залагах, за да не правя изключение от останалите и, след като загубих няколко цехина, станах да подишам чист въздух, тъй като бяхме почели достатъчно добре Бакхуса. Едната от двете нещастници ме последва, залепи се за мен и най-после, въпреки първоначалната ми съпротива, ми лепна болест за шест седмици. След този жалък подвиг отново влязох при останалите.

Един млад, много любезен офицер, който вече бе загубил петнадесет или двадесет цехина, псуваше като гренадир, защото банкерът прибрал парите му и вдигнал банката. Този млад човек имаше много пари пред себе си и твърдеше, че банкерът би трябвало да го предупреди, че това е последно раздаване на картите.

— Господине — намесих се аз учтиво, — не сте прав. Фараонът е най-свободната от всички игри. Защо не държите сам банката?

— Това би ме отегчило, тъй като господата правят смешно ниски залози. Но ако на вас ви доставя удоволствие — добави той усмихнато, — дръжте вие банката.

— Господин капитан, искате ли да участвувате с една четвърт?

Той прие.

— Господа — казах аз, — имам честта да ви съобщя, че ще направя само шест раздавания.

Поисках нови карти и поставих триста цехина на масата. Капитанът написа на гърба на една карта „Валидна за сто цехина, О’Нейлан“, след което я прибави към моето злато и банката бе открита. Съвсем доволен, младият офицер каза:

— Възможно е банката ви да свърши преди края на шестото раздаване.

Не отговорих на това нищо и продължих играта.

При петото раздаване банката ми едва се държеше, а младият офицер ликуваше. Аз малко го изненадах, като казах, че бих се радвал много, ако загубя, тъй като, откакто той печели, мисля, че е станал по-любезен.

Понякога проявявам учтивост, която носи нещастие на лицето, към което е отправена. Случаят бе именно такъв, защото моят комплимент фактически му забърка главата. По време на петото раздаване цяла поредица от лоши карти го накара да изгуби всичко, което бе спечелил, а понеже искаше непременно да принуди щастието да се върне при него, при шестото раздавате игра като истински безумец и загуби всичките си пари.

— Господине — ми каза той, — вие имахте щастие в играта, но утре искам от вас реванш.

— С най-голямо удоволствие бих ви го дал, господине — му отговорих, — но аз играя само когато се намирам под арест.

Преброих парите си. Бях спечелил двеста цехина, освен това имах да вземам още петдесет цехина от един офицер, който бе играл и загубил на честна дума и чийто дълг О’Нейлан пое за своя сметка. Изплатих на О’Нейлан полагаемата му се част от банката и на разсъмване той ме пусна да си отида.

Със завръщането си в странноприемницата веднага си легнах, а при събуждането си видях да влиза капитан Лаурент, същият, който бе играл на честна дума. Понеже помислих, че е дошъл да ми плати, аз му казах, че е длъжник на капитан О’Нейлан, на което той ми отговори, че всъщност е дошъл да ме помоли за заем от шест цехина срещу разписка, като се задължаваше да ми ги върне след осем дни. Дадох му ги и, тъй като ме бе помолил да не казвам никому за това, го успокоих:

— Обещавам ви това, но, моля, не забравяйте думата си!

На следващия ден се оказах болен и читателят вече знае от какво! Пазех диета, която на тази възраст е много отегчителна, но постоянствувах и се чувствувах добре.

Три или четири дни по-късно ме посети капитан О’Нейлан и, когато му признах, че съм болен, започна да се смее. Това ме изненада много.

— Значи, бяхте съвсем здрав? — се смееше той.

— Чувствувах се отлично.

— Яд ме е, че сте си изгубили здравето на това лошо място. Ако можех само да подозра, щях веднага да ви предупредя.

— Значи, вие сте го знаели?

— Дали съм го знаел! Едва ли има и седмица, откакто бях ваш предшественик, но мисля, че тогава тя не беше болна.

— Значи съм ви задължен за подаръка, който сте ми направил.

— Възможно е, но това е дреболия, защото можете лесно да се излекувате, ако това ви прави удоволствие.

— А на вас не ви ли прави удоволствие?

— Честна дума, не! Една диета ми се струва много отегчителна. И защо да се лекува такава дреболия, когато човек е убеден, че няма да минат и четиринадесет дни и пак ще я придобие. Аз съм имал поне десет пъти това търпение, но вече ми омръзна и от две години насам оставям работата така.

— Съжалявам ви, защото, както ви гледам, щастието в любовта не би било често срещу вас.

— Не съжалявам за това. Грижите, които тя струва, са за мен по-голям товар, отколкото малкото неудобство, на което съм привикнал вече.

— Аз не мисля като вас, защото любовното удоволствие е безвкусно, ако любовта не го подслажда. Намирате ли, например, че това чудовище е достойно за страданието, което сега трябва да изтърпя заради нея?

— Съвсем не и затова именно се ядосвам. Ако знаех, щях да ви създам по-добро запознанство.

— И най-добрата от този род не струва колкото здравето, което трябва да бъде пожертвувано за любовта.

— Вие искате жени, които да бъдат достойно обичани? Тук имаме няколко такива. Останете и когато оздравеете, ще можете да упражнявате с тях завоеванията си.

О’Нейлан беше на двадесет и три години. Баща му бе умрял като генерал. Красивата графиня Борзати бе негова сестра.

Той ми показа графиня Дзанарди-Нерли, която бе още по-красива, но аз останах достатъчно благоразумен да не поднасям благосклонността си на никоя от дамите. Струваше ми се, че цял свят отгатва състоянието ми.

Никога не съм виждал по-развратен младеж от капитана. Прекарвах често нощите си с него и се учудвах на дързостта му и на неговия цинизъм. При това той бе иначе благороден, великодушен, смел и много честолюбив.

Когато младите офицери по това време си позволяваха толкова неморални неща, толкова безсрамия, приемани от обществото като нещо обикновено, всъщност те самите бяха по-малко виновни от тези, които бяха им осигурили привилегии, на който те по навик, снизхождение или съсловни предразсъдъци можеха да се наслаждават. Его един ярък пример за това.

Един ден О’Нейлан, малко пийнал, препускаше с отпуснати поводи през града. Една стара жена, която пресичаше улицата, не успя да се отдръпне навреме, падна под коня и главата й бе смазана от копитата му. О’Нейлан бе задържан в ареста, но още на следващия ден бе освободен въз основа на декларацията му, че всичко е станало съвсем случайно.

Понеже офицерът, който ми бе дал разписката за шест цехина, не дойде в края на седмицата, когато го срещнах на улицата, аз му казах, че не се считам повече задължен да мълча за дълга му.

Вместо да ми се извини, той отговори нагло:

— Все ми е едно!

Тъй като този отговор ми се видя обиден, мислех да поискам удовлетворение, но на следващия ден О’Нейлан ми каза, че капитан Лаурент се е умопобъркал и са го затворили. По-късно той оздравя, но поради лошо поведение бе изключен от корпуса.

О’Нейлан, смел като меча на Баярд[15], падна десет години по-късно в битката за Прага. Такъв, какъвто бе, той трябваше да стане жертва или на Марс, или на Венера. Ако притежаваше смелостта на лисица, вероятно щеше да е още жив, но той бе смел като лъв! За един войник това е добродетел, но за офицер е почти грешка. Който презира опасностите, осъзнавайки причините, е достоен за висока почит, но който не ги познава, се спасява само по чудо или без заслуга. Между това, истински големите бойци трябва да се тачат, защото тяхната неукротима храброст може да бъде подтикната само от един висок дух, от една добродетел, която ги издига над останалите смъртни.

Всеки път, когато си помисля за принц Карл дьо Лин, проливам сълзи. Той е бил храбър като Ахил, но Ахил е бил неуязвим за стрелите, така че принцът може би щеше да живее по-дълго, ако по време на битката си беше спомнил, че е смъртен. Кои се онези, които са го познавали и които не са пролели сълзи при спомена за него? Той бе красив, благ, учтив, много начетен, любител на изкуството, весел, забавен в разговорите си, верен в познанствата си и винаги в неизменно добро настроение. Злощастна и ужасна революция! Един топовен изстрел го бе откъснал от семейството му, от приятелите му и от щастието, което дотогава му се бе усмихвало.

Принц фон Валдек също заплати своята благородна неустрашимост с едната си ръка! Говори се, че той се утешава за тази си загуба с мисълта, че и с тази, която му е останала, може пак да командува армията.

О, вие, които презирате живота, кажете ми, мислите ли, че с това презрение ставате по-достойни?

Представленията в операта започнаха непосредствено след Великден. Аз ходех там всеки ден, защото, оздравял вече напълно, поднових стария си начин на живот. Радвах се, като виждах, че Балети приема своята приятелка в много благоприятна светлина. Не ходех при тях често, но той идваше почти всяка сутрин да закусваме заедно.

Балети често ми говореше за една стара артистка, която напуснала театъра преди двадесетина години. Тя твърдяла, че е била приятелка на баща ми. Един ден ме обзе силно желание да я видя и той ме заведе при нея.

Видях една старица, чийто накит ме изненада толкова, колкото и цялата й личност. Въпреки дълбоките бръчки, лицето й бе набелено и начервено, а съвсем черните й вежди дължаха цвета си само на китайския туш. Беше оставила да се гледат половината от повехналите й отвратителни гърди. Човек не би могъл да се излъже и относно изкуствените зъби. Носеше лошо залепена перука, под която се виждаха няколко косъма, избягнали опустошението на старостта. Треперещите й ръце при допира ни разтрепериха и моите. Миришеше от двадесет крачки на амбра. Неестественото й държане ме отвращаваше и същевременно ме караше да се смея. Съвсем изисканото й облекло преди двадесет години сигурно би могло да мине за най-нова мода. Гледах с ужас страшните следи на отвратителната възраст върху едно лице, което, преди да го сбръчкат и унищожат годините, вероятно е било много красиво. Но това, което най-много ме учуди, бе детинското безсрамие, с което този измет на времето излагаше своите увехнали прелести.

Балети се страхуваше да не би твърде очебийното ми учудване да я е обидило. За да замаже това, той й каза, че особено ме е възхитило, че времето е било безсилно да накара да увехне хубавата ягодка, която и сега блести върху гърдите й. Това всъщност бе една бенка, приличаща на ягода.

— На тази ягода — ми каза матроната с озъбена усмивка, — дължа името си. Аз бях, днес съм още и ще бъда винаги Флаголета.

При тези думи аз неволно потръпнах.

Пред мен стоеше злощастният призрак, който бе станал причина за моето съществувание. Виждах жената, която чрез своята ослепителна красота бе привлякла преди тридесет години баща ми и бе опропастила живота му. Защото, ако не е била тя, баща ми не би помислил никога да напусне бащиния си дом и, по всяка вероятност, никога не би ме създал с една венецианка. Аз никога не съм споделял мнението на стария, който е казал: „Никой не би поискал живота, ако би знаел какво ще му донесе той.“

Понеже ме видя така разстроен, Флаголета попита учтиво Балети кой съм аз, тъй като той ме бе представил просто като свой приятел, без да съобщи предварително за посещението ни. Когато чу, че се казвам Казанова, изненадата й бе извънредно голяма.

— Да, уважаема — й казах аз, — аз съм синът на Гаетано Казанова от Парма.

— Какво чувам! Какво виждам! Ах, млади приятелю. Та аз обожавах вашия баща. Несправедливо ревнив, той ме напусна. Иначе вие щяхте да бъдете мой син! Позволете ми да ви прегърна като нежна майка.

Очаквах това и от страх да не падне, пресрещнах прегръдката й и се предоставих на нежните й спомени. Все още артистка, тя поднесе една носна кърпичка към очите си, като че да изтрие бликнала сълза, уверявайки ме, че не трябвало да се съмнявам в думите й, макар да не изглеждала толкова стара.

— Единствената грешка на вашия скъп баща — каза тя след малко, — беше неблагодарността му.

Без съмнение тя трябва да е издала подобна присъда и за сина, тъй като въпреки учтивата й покана аз повече не стъпих в дома й.

Понеже кесията ми бе все още добре напълнена и Мантуа не ми предлагаше вече нищо привлекателно, аз реших да отпътувам за Неапол, за да видя отново моята скъпа Тереза, дона Лукреция, дон Паоло — баща и син, дон Антонио Казанова и всички останали мои стари приятели. Този план, без съмнение, не бе приятен на моя дух пазител, защото той се противопостави на изпълнението му. Три дни по-късно щях вече да съм отпътувал, ако не се бях подчинил на желанието си да отида на опера.

През време на двата месеца, прекарани в Мантуа, мога да кажа, че бях живял разумно, защото още на първия ден бях допуснал една глупост. Играх само онзи единствен път и то щастливо. А понеже моето малко любовно нещастие ме принуди да пазя диета, по такъв начин се предпазих може би от още по-голямо нещастие, което иначе не бих избягнал.

[1] Бракът на лица от различни класи се е считал за неравен брак. Напр. бракът на френския крал Луи XIV с мадам де Ментнон е „мезалианс“. — Б.пр. ↑

[2] Ахил, син на Пелей и на Тетида, цар на мирмидонците, най-прочутият от гръцките герои в Илиадата. Понеже гадателят Калхас предсказал, че Троя няма да бъде превзета без помощта на Ахил, Одисей тръгнал да го търси и го открил на о-в Скирос. Там го била скрила Тетида, за да го предпази от смъртта, която според гадателя го очаквала в Троя. Хитрият Одисей, преоблечен като търговец, намерил Ахил, облечен в женски дрехи, между дъщерите на цар Ликомед. Той им предложил различни украшения, скъпоценни камъни и други женски предмети, между които блестял и един меч. Ахил веднага грабнал меча и с това се издал. После заминал с Одисей за Троя, където наистина бил убит. — Б.пр. ↑

[3] Името Voltaire е псевдоним; същинското име на Волтер е François-Marie Arouet, което на френски значи навивам. — Б.пр. ↑

[4] À rouer — на френски измъчвам, навивам, смазвам на колело, бия силно. — Б.пр. ↑

[5] Rond — на френски кръгъл, валчест. Д’Аламбер е известен френски математик, философ и литератор, един от френските енциклопедисти (1717–1783). — Б.пр. ↑

[6] П. Б. Трапасо Метастазио, италиански поет и драматург (1698–1782). — Б.пр. ↑

[7] Филип Шварцерд Меланхтон, германски богослов, приятел на Лутер, един от най-влиятелните негови сътрудници в Реформацията (1497–1560). На немски Schwarzerde означава чернозем. — Б.пр. ↑

[8] Евхаристия (гр.) — богослужение, в което се извършва тайнството на светото причастие, а именно, когато се чете от свещеника в олтара благодарствената молитва за освещаване на светите дарове (тялото и кръвта Христова във вид на хляб и вино). — Б.пр. ↑

[9] Виконт Александър Буарне, първият съпруг на императрица Жозефина, жена на Наполеон I. Умрял на ешафода през време на терора (1760–1794). — Б.пр. ↑

[10] Les Bourbons (фр.) Бурбони — фреска династия. — Б.пр. ↑

[11] Станислав Август Понятовски, последен крал на Полша (1732–1798). Избран за крал на Полша през 1764 г. с подкрепата на Екатерина Велика, чийто любовник е бил преди това. През 1795 г. е принуден да абдикира. — Б.пр. ↑

[12] Фелония — предателство, нарушение на верността на крепостния селянин спрямо неговия господар — феодала. — Б.пр. ↑

[13] Терпсихора — муза на танца. — Б.пр. ↑

[14] Два часът след залез-слънце. — Б.пр. ↑

[15] Rierre du Terrail Bayard — прославен със своята храброст френски воин, сражавал се през време на войните на Карл VIII, Луи XII и Франциск I. — Б.пр. ↑

Глава двадесета

Отивам в Чезена да извадя скрито съкровище. Отсядам при Франци. Дъщеря му Дженовефа. Пристъпвам към моето вълшебство. Пречки поради страшна буря. Страхът ми. Дженовефа остава недокосната. Изоставям предприетото и продавам ножницата на Капитани.

Към края на представлението в операта ме заговори един млад човек, който направо и без заобикалки ми каза, че като чужденец съм направил голяма грешка, задето през престоя ми от два месеца в Мантуа все още не съм намерил време да видя природоизпитателния кабинет на неговия баща, дон Антонио де Капитани, комисар и председател на Канона.

— Господине — му отговорих аз, — пропуснал съм това само поради незнание, но ако пожелаете да ме вземете утре рано от странноприемницата, в която съм отседнал, не ще можете вече да ми отправите същия укор и аз ще съм имал възможността да поправя допуснатата грешка.

Синът на комисаря на Канона ме придружи на следния ден и аз открих в господин бащата един от най-забавните чудаци, които бях виждал. Антикварните рядкости в неговия кабинет се състояха от родословното дърво на неговото семейство, някакви магически книги, свещени реликви, така наречените антедилувиални[1] монети, модел на Ноевия ковчег, направен според „истинския“ и представящ го в момента, когато Ной слиза в най-чудноватото от всички пристанища на планината Арарат в Армения. Имаше и множество медали, един от които беше от Сезострис[2], а друг от Семирамида[3], и най-сетне един стар нож с чудновата форма, съвсем разяден от ръжда. Освен това той притежаваше под ключ всички пособия на франкмасонството.

— Кажете ми — го попитах аз, — каква връзка има между естествената история и този кабинет? Защо не виждам тук нищо, което да принадлежи на трите царства?

— Как така! Не виждате ли антедилувиалното царство, това на Сезострис и най-после на Семирамида? Това не са ли трите царства?

При този отговор аз го прегърнах с радостен вид, който съдържаше само ирония, но той го взе за възхищение. След това разгърна всички съкровища на своята смешна ученост, описа поотделно всичко, което притежаваше и завърши със своя ръждясал нож, за който твърдеше, че бил същият, с който свети Петър отрязал ухото на Малхус.

— Вие притежавате този нож и още не сте станал милионер?

— А как бих могъл да стана такъв с помощта на този нож?

— По два начина. Първо, като станете притежател на всички съкровища, които лежат скрити в и под основите на църквите.

— Да, това е ясно, защото свети Петър държи ключовете.

— Второ, като продадете този нож на самия папа, ако, разбира се, имате документи, които да потвърждават неговата автентичност.

— Имате предвид удостоверенията на предишните собственици? Без тях аз изобщо ще бих го купил! Всичко това имам налице.

— Толкова по-добре! Убеден съм, че папата, за да се сдобие с този нож, ще направи сина ви кардинал. Но трябва да имате също и ножницата му!

— Е, нея я нямам, но пък и защо ли ми е? За всеки случай ще накарам да ми изковат подходяща.

— А, това не е все едно. Нужна е тази, в която самият свети Петър е сложил ножа, когато Бог му е казал „Mitte gladium in vaginam[4]“. Тя съществува и е в ръцете на едно лице, което би могло да ви я продаде евтино в случай, че вие сам не пожелаете да му продадете ножа, тъй като ножницата не струва нищо без ножа, както ножът без ножницата!

— И колко ще ми струва тя?

— Хиляда цехина.

— А колко би ми дал той за ножа?

— Пак хиляда цехина, защото едното е толкова скъпо, колкото и другото.

Комисарят погледна съвсем смаян своя син и му каза важно:

— Е, синко, би ли повярвал някога, че ще ми предложат хиляда цехина за този нож?

След това той отвори едно чекмедже и извади от него някаква стара хартия, която разгърна пред мен. Текстът бе написан на хебрейски и имаше добавена рисунка на ножа. Престорих се, че съм много учуден и го посъветвах настойчиво да купи ножницата.

— Нито е нужно аз да купувам ножницата, нито вашият приятел да купува ножа, защото ние можем да вземем съкровището заедно.

— По никакъв начин. Магическото предписание изисква, щото собственик на ножа in vaginam[5] да бъде само едно лице. Ако папата го притежаваше, той би могъл чрез магическо действие, което аз самият познавам, да отреже ухото на всеки християнски цар, който би поискал да накърни правата на църквата.

— Това е много странно! Но действително в Евангелието се казва, че свети Петър е отрязал ухото на някого.

— Да, на един цар.

— О, не на цар!

— На един цар, ви казвам. Осведомете се, драги, дали Малхус, Малек или Мелек не значи цар.

— А ако все пак се реша да продам ножа, кой би ми наброил хиляда цехина?

— Аз. Половината утре в брой, а останалата полица с полица със срок от един месец.

— Това е приемливо. Направете ми удоволствието утре да изядете у нас една паница макарони и ние ще поговорим под най-голяма тайна за една важна работа, която ще ви заинтересува.

Приех и си отидох, решен твърдо да продължа шегата.

На следния ден отидох и той веднага ми каза, че знаел къде има заровено съкровище в църковната държава и че вече решил да купи необходимата ножница. Убеден, че няма да се залови за думите ми, аз извадих пълната си със злато кесия и му казах, че съм готов да сключа сделката.

— Съкровището — каза той — струва милиони, но нека най-напред да се наобядваме. Вие няма да се храните в съдовете от сребро, а в съдове от Рафаелова[6] мозайка.

— Господин комисар, личи си, че сте високопоставен господин, който обича разкоша. Рафаеловата мозайка е много по-ценна от посребрените съдове, макар че само глупак би могъл да види в тях бедни пръстени паници.

Комплиментът му хареса.

— Един богат човек — ми каза той след обяда, — гражданин на папската държава, притежава полско имение, в което живее заедно със семейството си. Той е убеден, че в килера му има скрито съкровище и бе писал на сина си, че е готов да поеме всички разноски, за да се сдобие с него, стига да се намери магьосник, който да го намери.

Синът, които присъствуваше на този разговор, извади от джоба си някакво писмо, от което прочете отделни места, като ме помоли за извинение, че не ми дава да прочета цялото писмо, тъй като бил обещал да запази всичко в тайна. Само че, горкият, не забеляза, че аз успях да прочета името на мястото — Чезена, и това ми бе предостатъчно.

— Касае се, значи — започна отново бащата, — да ми купите на кредит необходимата ми ножница, тъй като в момента нямам налични пари. Вие можете смело да джиросате моята полица и, ако познавате магьосника, да вземете и вие участие в печалбата.

— Магьосникът е вече тук, това съм самият аз! Само че, ако не ми платите предварително моите петстотин цехина, няма да стане нищо!

— Но аз нямам пари.

— Продайте ми тогава ножа.

— О, не!

— Не сте прав, защото сега, когато го видях, вече имам силата и да ви го отнема. Но аз съм почтен човек и не желая да ви изиграя този номер.

— Вие сте в състояние да ми отнемете моя нож? Бих искал да се убедя в това, защото не го вярвам.

— Не го вярвате? Много добре! Утре вече няма да го имате! Но веднъж попаднал в моя власт, не се и надявайте, че ще ви го върна! Един дух, който стои на моите заповеди, ще ми го донесе към полунощ и същият дух ще ми каже и къде се намира вашето съкровище.

— Накарайте го да ви го каже и тогава ще повярвам.

— Дайте ми перо, мастило и хартия.

Залових се да разпитвам моя „дух“ и го накарах да отговори, че съкровището лежи на брега на Рубикон.

— Това е един поток — им казах аз, — който някога е бил река.

Те провериха в един справочник и откриха, че Рубикон минава през Чезена. Видях ги как се слисаха. Тъй като исках да им оставя свободата да стигнат до погрешно решение, аз веднага си тръгнах.

Беше ме обзело желанието не да задигна петстотин цехина от тези нещастни бедни глупаци, а да ги взема за тяхна сметка от другия глупак в Чезена и да се посмея малко над глупостта им. Исках да изиграя ролята на магьосник. За тази цел, след като напуснах къщата на смешния антиквар, отидох в обществената библиотека, където с помощта на един справочник написах следния текст на шеговита ученост:

Съкровището лежи от шест столетия насам на седемнадесет и половина разтега дълбоко в земята. Стойността му се изчислява на два милиона цехина. Затворен е в един сандък, същият, който Готфрид дьо Буйон[7] открадна през 1081 година от Матилда, маркграфинята на Тусция[8], когато искаше да помогне на император Хенрих Четвърти[9] да спечели битката срещу тази графиня. Съкровището бе заровено от него самия на това място, където още се намира, преди той да пристъпи към обсадата на Рим. Понеже папа Григорий Седми, който бе голям магьосник, узна къде е заровен сандъкът, той реши да го извади лично, но смъртта попречи на плановете му. След смъртта на графиня Матилда през 1116 година геният, който владее над всички скрити съкровища, му даде седем пазача. В една нощ на пълнолуние един учен философ ще може да повдигне съкровището до повърхността на земята, като се придържа към circulus maximus[10].

Очаквах с нетърпение бащата или синът да дойдат при мен и наистина ги видях на следния ден да идват и двамата. След като разменихме няколко незначителни думи, аз им предадох моята, съчинена в библиотеката, бележка за историята на откраднатото от графиня Матилда съкровище.

Казах им, че съм решил да извадя съкровището и им обещах една четвърт от него, ако се съгласят да се сдобием с ножницата. След това лекичко намекнах и заплахата да им отнема ножа.

— Аз ще се реша на това, господине — ми каза комисарят, — ако сам видя ножницата.

— Готово, господине, ще ви я покажа утре! — усмихнах се аз.

След това се разделихме много доволни един от друг.

За да направя подходяща ножница за този необикновен нож, аз трябваше да пригодя най-фантастичната мисъл към най-чудноватата форма. Знаех формата на ножа по памет и докато се мъчех да измисля нещо чудновато, подходящо за самия обект, видях на двора да се търкаля някакъв стар отпадък, остатък от ботуш на ездач, и това определи решението ми.

Взех тази стара подметка, дадох да я сварят й направих в нея един отвор, в който ножът трябваше да влезе непогрешимо. След това я обрязах от всички страни, за да стане съвсем неузнаваема, изтърках я добре с бимщайн, охра и пясък и успях да й придам толкова смешна антична форма, че сам не можах да се сдържа да не се изсмея с цяло гърло. Когато я подадох на комисаря, той пъхна в нея ножа, който отговаряше напълно. Добрият човек остана съвсем изненадан. Нахранихме се заедно и след ядене решихме синът му да ме съпроводи, за да ме представи на господаря на къщата, където се намираше съкровището. Уговорихме се да получа полица за хиляда римски дуката в Болоня на разпореждане на неговия син. Същата трябваше да бъде прехвърлена на мое име, веднага след като извадя съкровището. Ножът с ножницата имах право да държа в ръцете си само в момента, когато извършвам великото заклинание. Дотогава синът трябваше да ги държи постоянно у себе си.

След като приех тези условия, ние се задължихме писмено за уговореното и определихме заминаването за след два дни. В момента на заминаването ни бащата благослови сина си и ми каза, че бил всъщност пфалцграф, за което ми показа документ, издаден по нареждане на папата. Аз го прегърнах, като го назовах „господин графе“ и взех полицата.

След като се сбогувах с Марина, която оставих като облагодетелствувана любовница на граф Аркорати, и с Балети, когото бях сигурен, че ще видя след една година във Венеция, отидох да вечерям с моя приятел О’Нейлан.

На сутринта се качихме на кораб за Ферара и след това продължихме през Болоня за Чезена, където отседнахме в пощенската станция. Станахме много рано и направихме разходка до дома на Джорджо Франци, богат селянин, всъщност господарят на съкровището. Той живееше на четвърт миля извън града и нашето неочаквано пристигане го изненада приятно. Франци прегърна Капитани, когото познаваше, след което ме остави сам със семейството му и излезе навън с моя спътник, за да говорят по работа.

Наблюдавах всички членове на това семейство и веднага хвърлих око на най-голямата му дъщеря. Нейните по-млади сестри бяха до една грозни, а брат й изглеждаше да е истински простак. По всичко личеше, че майката е господарка в този дом, а трима или четирима слуги се грижеха за домакинството.

Най-голямата дъщеря се казваше Дженовефа, както почти всички селянки в околностите на Чезена. Щом узнах името й, аз й казах, че сигурно е на осемнадесет години, но тя с полусериозно, полуобидено изражение ми отвърна, че добре съм се излъгал, тъй като била само на четиринадесет.

— Възхитен съм от това, мое мило дете.

Това развесели лицето й.

Къщата имаше добро изложение и бе открита на всички страни на разстояние около четиристотин крачки. Видях със задоволство, че ще бъда добре настанен, но почувствувах неудоволствие от една отвратителна миризма, която отравяше въздуха и която, предполагам, нямаше да хареса на духовете, които имах намерение да заклинам.

— Госпожо Франци — попитах домакинята, — откъде иде тази лоша миризма?

— От конопа, който сме натопили.

Понеже бях напълно уверен, че няма да страдам от въздействието му, ако отстраня първопричината, аз й казах:

— А колко струва всичкият коноп, който притежавате, мила госпожо?

— Четиридесет талера.

— Ето ви тук парите. Сега конопът е мой и аз ще кажа на мъжа ви да се разпореди да го махнат веднага оттук.

Междувременно спътникът ми ме извика и аз слязох долу. Франци ми оказа всички почести, които се считаше задължен да окаже на магьосник от моя ранг, макар че нямах вид на такъв.

Споразумяхме се той да получи една четвърт от съкровището, втората четвърт да вземе Капитани, а останалата част — аз. Както виждате, правата на свети Петър не бяха взети под внимание.

Казах на Франци, че ми е нужна стая с две легла и преддверие, в което да има вана за къпане. Капитани трябваше да нощува в стаята срещу моята. В спалнята си исках да имам три маси — две малки и една голяма. Казах, че е необходимо още да ми намерят шивачка на възраст от четиринадесет до осемнадесет години, но момичето да умее да пази добре тайна, както и всички останали в къщи, за да не стигне нашето начинание до ушите на инквизицията, която в такива случаи не си поплюва.

— От утре — казах сериозно аз, — ще живея у вас, ще се храня два пъти дневно и през време на яденето мога да пия само Жевезерско вино. За закуска пия само шоколад, който сам си приготовлявам и съм си донесъл със себе си. Ако предприетото от мен не сполучи, ще си платя всички направени дотук разноски. Наредете веднага конопът да се махне достатъчно далеч, та да не смущава с миризмата си духовете, които ще заклинам. Веднага след това пречистете въздуха с барут. А сега се погрижете да изпратите доверен човек, който да вземе утре вещите ни от странноприемницата и ми оставете на разположение сто нови свещи и три факли.

С тези думи оставих Франци и се отправих с Капитани по пътя за Чезена. Не бяхме се отдалечили и на сто крачки от дома, ето че чух някой да тича след нас.

— Господине — извика ми Франци, защото това бе той, — спрете, моля ви, и си вземете обратно вашите четиридесет талера, които сте дали на жена ми за конопа.

— Не, господине, това няма да направя, защото не бива да претърпите никаква загуба.

— Приемете си ги обратно, моля, защото аз мога още днес да продам много лесно конопа за четиридесет талера.

— Тогава — казах му аз, — съм съгласен. Доверявам се на думите ви.

Моето поведение направи на добрия човек дълбоко впечатление и той започна да ме гледа с най-голяма почит. Това уважение се увеличи още повече, когато, въпреки увещанията на моя спътник, аз отказах упорито да приема стоте цехина, които той искаше да ми даде насила за разноските ми по пътуването. Възхитих го, като му казах, че непосредствено преди притежанието на едно толкова голямо съкровище човек не трябва да обръща внимание на такива дреболии.

След като на следващия ден пристигна багажът ни, ние се видяхме отлично настанени при богатия и прост Франци.

Поднесоха ни обяд, който бе добър, но доста разточително приготвен, и аз му казах, че трябва да се готви по-пестеливо и вечерта да ни се даде просто една вкусна домашна вечеря. Така и направиха. След вечеря добродушният Франци ме потърси и ми каза, че що се отнася до въпроса за девствено момиче, той мисли, че вече е намерил такова в лицето на собствената си дъщеря. Той бил се посъветвал с жена си и можел със сигурност да твърди това.

— Всичко това е добре — му казах аз, — но сега кажете ми какво ви кара да мислите, че притежавате съкровище в къщата си?

— Първо — отговори той, — едно устно предание от баща на син от осем поколения насам, сетне, силните удари, които се чуват нощем под земята. Освен това вратата на моя килер се отваря и затваря от само себе си на всеки три или четири минути, което сигурно е дело на демоните, които виждаме всяка вечер да бродят по полето въз вид на пирамидални пламъци.

— Ако това е така, тогава сигурно е като две и две четири, че в къщата ви има скрито съкровище. Пазете се да не сложите ключалка на вратата, която се отваря и затваря от само себе си, защото с това ще предизвикате земетресение, което ще превърне цялата околност в пропаст. Духовете искат да бъдат свободни и разрушават всички препятствия, които им се поставят.

— Да бъде благословен Бог, защото един учен, когото баща ми повика преди четиридесет години, ни каза същото. Този могъщ човек имаше нужда само от още три дни, за да извади съкровището, когато баща ми узна, че инквизицията го търси да го залови и затова го остави бързо да избяга. Кажете ми, моля ви, защо магията не може да се противопостави на инквизицията?

— Защото монасите властвуват над много повече дяволи, отколкото ние. Но аз съм убеден, че баща ви е бил похарчил вече доста голяма сума по този учен.

— Около две хиляди талера.

— Повече, повече!

Дженовефа не беше красива, защото кожата й бе силно обгоряла от слънцето и устата й бе доста голяма, но имаше удивително бели зъби, а долната й устна бе издадена малко напред, като че винаги готова за целувки. Гърдите й бяха достатъчно развити и много твърди, но самата тя бе светлоруса и ръцете й доста дебели. Трябваше да се правя, че не забелязвам някои неща, но, общо взето, цялата представляваше една добра хапка. Намерението ми бе да я накарам да се влюби в мен. Достатъчно бе да я привикна към подчинение, другото би било твърде отегчително с една селянка, защото най-важното при липса на любов е, струва ми се, пълното подчинение. Разбира се, тогава човек не изпитва нито нежност, нито възхищение, но до известна степен се обезщетява чрез пълното господство, което упражнява.

Убедих бащата, Капитани и Дженовефа, че трябва да обядват с мен по реда на възрастта си и че Дженовефа ще спи винаги в моето преддверие, където трябва да има и вана, в която да измивам своя сътрапезник половин час преди да седне с мен на масата. Освен това заповядах сътрапезникът ми да идва с празен стомах на масата.

Съставих списък на всички предмети, които обявих, че ще са ми необходими, и, предавайки го на Франци, му заръчах да отиде лично на другия ден в Чезена и накупи всичко, без да се пазари. Трябваше ми едно парче бяло ленено платно, дълго двадесет до тридесет лакти, конци, ножици, игли, миро, сяра, зехтин, камфор, един топ хартия, връв, мастило, дванадесет листа пергамент, четка и един маслинен клон, който да е достатъчно голям, за да се направи от него тояга, дълга стъпка и половина.

След като издадох заповедите си с най-сериозно изражение и без да изпитвам и най-малката нужда да се смея, аз си легнах възхитен от ролята на магьосник, която, и за мое учудване, изпълнявах така умело!

На следващата сутрин наредих да извикат Капитани и му заповядах да ходи всеки ден в голямото кафене в Чезена, за да слуша всичко, което се разказва там, и да ми го докладва подробно. Франци, изпълнявайки също заповедите ми, се завърна към обяд от града, натоварен с всички предмети, които бях поискал.

— Не се пазарих — ми каза той — и съм сигурен, че търговците са ме взели за кръгъл глупак, тъй като платих сигурно една трета повече, отколкото всъщност струват тези неща.

— Толкова по-зле за тях, ако са ви излъгали, но вие щяхте да развалите всичко, ако се бяхте пазарили. Изпратете ми дъщеря си и ме оставете сам с нея.

Щом тя дойде, аз я накарах да разреже лененото платно на седем парчета — четири по пет стъпки, две по две стъпки и едно от две и половина стъпки. Последното трябваше да образува качулката на дрехата, която ми бе нужна, за да направя великото заклинание.

— Седнете до леглото ми — й казах аз, — и започнете да шиете. Ще се храните тук и ще останете чак до вечерта. Ако дойде баща ви, ще ни оставите сами, но ще се върнете да си легнете, щом го освободя.

Тя се нахрани до леглото ми, където майка й донесе мълчаливо всичко, каквото поръчвах, като я оставих да пие само вино „Санкт Жевезер“. Надвечер, когато баща й дойде, тя излезе.

Имах търпението да измия добрия човек във ваната, след което го оставих да вечеря с мен. Ядеше като някакъв върколак, като ме увери, че за пръв път през живота си изкарал двадесет и четири часа, без да тури и хапка в стомаха си. Пиян от „Санкт Жевезер“-а, той си легна и веднага заспа в дълбок сън, докато се появи жена му, която ми поднесе шоколада. Дженовефа дойде, както предишния ден, и ши през целия ден. Тя изчезна при пристигането на Капитани, с когото се отнесох по същия начин, както е Франци. На следващия ден бе ред на Дженовефа, а това всъщност бе и крайната цел на моите действия.

Когато дойде часът, аз й казах:

— Вървете Дженовефа, вървете, влезте във ваната и ме повикайте, щом сте вътре, защото трябва да ви измия, както сторих с вашия баща и Капитани.

Тя се подчини и четвърт час по-късно ме повика. Предприех многобройни измивания по всички посоки и въз всички положения, тъй като тя стоеше извънредно послушно, само че при тази хитрина аз изпитвах повече страх да не се издам, отколкото наслада, тъй като нескромните ми ръце опипваха всички части на тялото й и се спираха с удоволствие и по-дълго време на едно известно, лесно възбудимо място. Бедното момиче се почувствува обхванато от огън, който просто я изгаряше, но който стихна, укротен от самата възбуда. Миг по-късно я накарах да излезе от ваната и, изсушавайки я по всички места, щях без малко да забравя за магията и да се предам на природата. Но природата се оказа по-бърза от мисълта и вече се бе облекчила от само себе си, така че можах да завърша сцената, без да развържа възела, и, оставяйки я, й казах да се облече и се върне веднага след това.

Тя беше с празен стомах и понеже гладът явно я измъчваше, тоалетът й не трая дълго. Дженовефа също яде с вълчи апетит и „Санкт Жевезер“-ът, който пиеше вместо вода, така оживи цвета на лицето й, че кафявият загар вече почти не се забелязваше. Когато след вечеря останах насаме с нея, аз я попитах:

— Скъпа ми Дженовефа, не ти ли хареса това, което бях длъжен да направя?

— Напротив, достави ми голямо удоволствие.

— Надявам се, че утре няма да се разсърдиш, ако те накарам да влезеш с мен във ваната и ме измиеш на свой ред така, както аз го направих с теб.

— С удоволствие, но дали ще мога да го направя?

— Аз ще те науча и за в бъдеще ти ще спиш всяка нощ в стаята ми, защото трябва със собствените си очи да се убедя, че през нощта на великото заклинание ще те намеря в същото състояние, в което си и трябва да останеш.

Младото момиче прие начаса доверчиво изражение, принуденото й държане спрямо мен изчезна и тя започна да ме поглежда често, като ми се усмихваше доверително. Природата вече бе подействувала, а духът на едно младо момиче разширява силно своя кръг на действие, когато самото удоволствие й е било учител. Тя си легна и понеже знаеше, че няма какво ново да ми каже, срамежливостта й не се яви като пречка, когато се съблече пред мен. Горещината правеше непоносими и най-леките завивки, тя се разположи съвсем удобно без тях и заспа. Направих същото, но с един вид съжаление, задето се налага да изследвам терена едва през нощта на великото заклинание. Изваждането на съкровището нямаше да сполучи, това аз знаех, знаех също така и че не от състоянието на Дженовефа зависи неговото изваждане. С настъпването на деня момичето стана и се залови за работа. Щом свърши дрехата или наметалото, аз я накарах да ми направи от пергамент корона със седем върха, по които нарисувах отвратителни фигури и изречения.

Вечерта, един час преди ядене, влязох във ваната, а след мен, щом й казах, и Дженовефа. Тя започна с най-голямо усърдие да ми прави същите измивания, каквито аз й бях правил предишната вечер, като влагаше при това всичката нежност и любезност, на каквито бе способна. Прекарах в тази вана един прекрасен час, като се насладих на всичко, щадейки все пак същественото.

Моите целувки й доставяха огромно удоволствие и щом видя, че не й забранявам, тя също започна да ме целува.

Възхитен, като я гледах как се наслаждава, аз я поощрих, казвайки й, че успехът на великото магическо действие ще зависи от степента на насладата, която тя изпитва непринудено. Тя правеше невероятни усилия да ме убеди, че е щастлива и, без да преминем границата, която сам си бях поставил, ние излязохме от ваната много доволни един от друг.

В момента, когато си легнахме, тя ми каза:

— Ще вреди ли на работата, ако си легнем заедно?

— Не, скъпа моя, при условие, че в деня на великото заклинание си девствена, друго нищо не е нужно.

При тези думи тя се хвърли в обятията ми и ние прекарахме една чудна нощ, през време на която имах основание да се възхитя на богатството на нейния темперамент и въздържанието на моя. Така успях все пак да се въздържа и не отпечатах входа!

Значителна част от следващата нощ прекарах заедно с бащата Франци и Капитани, за да видя със собствените си очи явленията, за които добрият селянин ми разказваше. Скрит на балкона откъм двора, чух ясно някакви подземни удари през равни интервали от време, три или четири в минута. Шумът се чуваше, като че ли някаква гигантско чукало влизаше в месингов хаван. Взех пистолетите си и застанах близо до движещата се врата, като държах един прикрит фенер в ръка. Видях вратата да се отваря бавно и след тридесет секунди да се затръшва със сила. Аз я отворих и затворих сам няколко пъти и понеже не можех да открия никаква скрита физическа причина за това чудновато явление, реших, че тук има някакво ловко и скрито мошеничество, но не се задълбочих по-нататък да открия какво е.

Качихме се отново на балкона и, застанал там, видях да се придвижват в двора някакви сенки. Това можеше да се дължи само на влажния и сгъстен въздух, а пирамидалните пламъчета, които видях да блуждаят по полето, бяха явление, което вече познавах. Оставих, впрочем, двамата си другари с вярата им, че това са духове, които пазят съкровището. Всъщност това явление е присъщо на цяла Южна Италия, където полетата понякога са покрити с такива въздушни явления, които народът счита за дяволи и лековерното невежество назовава „блуждаещи духове“.

Читателю, по-нататък сам ще видиш как завърши моето магическо начинание и може би ще се смееш малко за моя сметка, без това да ме обижда ни най-малко.

На следващия ден трябваше да изпълня своето велико начинание, защото иначе би трябвало да чакам — по всеобщо разпространеното поверие — чак до следващото пълнолуние. Аз трябваше тази нощ да закълна земните духове да повдигнат съкровището до повърхността на земята и то точно на мястото, където извършвах заклинанията си. Разбира се, знаех много добре, че вълшебството няма да успее, но знаех също така, че не ще ми липсват и доводи, с които да задоволя напълно Франци и Капитани. Във всеки случай трябваше да изпълня добре своята магьосническа роля, която ми доставяше такова огромно удоволствие. Накарах Дженовефа да работи цял ден непрекъснато, за да зашие около тридесет листа хартия в един кръг, по който нарисувах чудновати фигури. Този кръг, който нарекох „максимус“, имаше три геометрични стъпки в диаметър. Бях си направил един скиптър, или магьосническа пръчка от маслинения клон, който Франци ми бе донесъл от Чезена. След като се приготвих по такъв начин, казах на Дженовефа, че към полунощ, в момента, когато напусна омагьосания кръг, тя трябва да бъде готова на всичко. Тази заповед явно не й бе неприятна, тъй като вече гореше от нетърпение да ми даде доказателство за послушанието си, а аз от своя страна изпитвах мъчителна нужда да задоволя нейните желания, тъй като вече се чувствувах до известна степен неин длъжник.

Когато часът настъпи, заповядах на бащата Франци и на Капитани да стоят на балкона, от една страна, за да бъдат готови в случай, че се наложи да ги повикам, и, от друга, за да попречат, ако някой от обитателите на къщата се опита да подслуша това, което ще стане. След това свалих всичките си светски дрехи, загънах се в голямото наметало, ушито от чистите ръце на девственица, пуснах дългите си гъсти коси да паднат свободно и поставих на главата си чудноватата корона. Така докаран, хванал в едната си ръка магическата пръчка, а в другата чудотворния нож, аз слязох на двора. Там, мърморейки варварски думи, очертах своя кръг, обиколих три пъти около него и скочих в средата му.

След като останах две минути неподвижен в свито положение, аз се изправих и приковах погледа си в един голям белезникав облак, който отминаваше на небето към запад. В същото време от него изтрещя една ужасна гръмотевица. Колко възвишен бих изглеждал в този миг в очите на моите тъпоумни двама глупаци, ако овреме се бях сетил да погледна небето и да предскажа това явление!

Облакът се разрастваше с чудовищна бързина и скоро небесният свод изглеждаше вече покрит като че с мъртвешко покривало, из което изскачаха огнени светкавици във всички посоки.

Понеже всичко това бе съвсем естествено природно явление, аз нямах ни най-малък повод да се учудвам. Въпреки това обаче малко ме достраша, тъй че изпитах силно желание да изтичам в стаята си. Страхът ми стана още по-голям, когато видях как сред ужасните гръмотевици, които се разнасяха наоколо, една след друга следват светкавици, които се устремяваха към земята около мен. Тогава разбрах на свой гръб какво влияние може да упражни един голям страх върху душевното състояние на човек, тъй като си въобразих, че светкавиците, които падат близо до мен и изчезват в земята или се блъскаха около главата ми, не ме убиваха само защото не можеха да проникнат в моя омагьосан кръг. Така обожествявах собственото си творение! Това глупаво основание именно ме възпря да напусна кръга, макар че вече треперех като лист от ужас. Без това предизвикано от подъл страх въображение, аз не бих останал нито минута по-дълго. Моето бързо бягство би отворило очите на двамата измамени и те биха се уверили, че не съм никакъв магьосник, а най-обикновен жалък страхливец.

Силният вятър, ечащите гръмотевици, пронизващият студ и страхът ме карала да треперя като лист от трепетлика. Моят мироглед, който считах за достатъчно устойчив, се оказа в развалини, аз познах един друг бог, богът на отмъщението, който бе чакал до този момент, за да ме накаже с един-единствен удар за всичките ми досегашни престъпления и за да сложи край на безверието ми, като ме унищожи. Понеже ми бе абсолютно невъзможно да помръдна нито ръка, нито крак, бях убеден, че разкаянието ми е напълно безполезно, а това още повече засили уплахата ми.

Изведнъж бурята престана. Започна силно да вали, опасността премина и аз почувствувах как смелостта ми се пробужда отново. Такъв е човекът! Или най-малкото, такъв бях аз тогава. Дъждът се лееше тъй изобилно, че щеше да наводни цялата област, ако бе траял повече от четвърт час. С него престана и вятърът, облаците се разнесоха и луната отново блесна с цялата си красота на чудно осветеното тъмносиньо нощно небе. Аз събрах набързо омагьосания си кръг, заповядах на двамата приятели да си легнат, без да ме питат нищо, и влязох в стаята си. Още съвсем зает с мислите си, хвърлих поглед върху Дженовефа. Видя ми се толкова хубава, че ме обзе страх. Оставих я послушно да ме изслуша и след това й казах с плачевен глас да си легне. На следващата сутрин тя ми каза, че като ме видяла вечерта целият треперещ въпреки горещината, тя направо се уплашила.

Когато се събудих след осемчасов сън с успокоена вече глава, бях толкова отвратен от фарса, че дори не се учудих, че при вида на Дженовефа не чувствувам вече нищо. Не че услужливата Дженовефа се бе променила с нещо, не, просто аз самият не бях вече същият. Намирах се в едно страшно състояние на равнодушие, което не познавах дотогава. Суеверните мисли, които предишната нощ ужасът ми бе внушил, още действуваха върху мен и аз бях убеден, че невинността на това младо момиче се покровителствува от небето и че не ще избегна най-ужасната моментална смърт, ако само посмея да похитя тази невинност. И все пак тогава разсъждавах с неразумността на моите двадесет и три години.

И тъй като Дженовефа вече бе в очите ми само обект на набожен страх, аз реших да си замина веднага. Това решение стана непоколебимо и поради опасението, че някой набожен селянин може би ме е видял, докато правех в тъй наречения омагьосан кръг моя фокус-мокус и е уведомил пресветата или препъклената инквизиция за моето набожно усърдие, така че тя да се впусне по петите ми, за да ме постави като главно действуващо лице в някое красиво аутодафе. Нямах никакво желание да участвувам в подобна роля и уплашен от такава възможност, накарах да повикат бащата и Капитани. Казах им, че съм получил от седемте земни духа, които пазят съкровището, всички възможни сведения, но съм бил принуден да сключа с тях споразумение да отложа изравянето на повереното им съкровище. Казах на Франци, че ще му оставя написаното споразумение и обещанието, което съм принудил духовете да ми дадат, и му предадох наистина един ръкопис, подобен на този, който бях вече изфабрикувал в градската библиотека на Мантуа. Добавих още, че съкровището се състои от диаманти, рубини, смарагди и сто хиляди фунта златен прах. Накарах го да се закълне върху портфейла ми, че ще ме чака и преди всичко, че няма да се доверява на никакъв друг магьосник, ако той не му направи изложение, което да схожда по всички точки с това в оставения му от мен ръкопис. След това накарах да изгорят короната и кръга и му предадох всичко останало с изричната заповед да го пази грижливо до завръщането ми. На Капитани казах да се завърне веднага в странноприемницата в Чезена, където първоначално бяхме отседнали, и там да чака човека, когото Франци ще изпрати да ни закара вещите.

Понеже виждах, че бедната Дженовефа е съвсем отчаяна, взех я настрана и й казах нежно, че ще ме вида отново след съвсем кратко време. След това се счетох задължен да й кажа, че великото заклинание е било напълно сполучливо и затова вече не зависи от нейната девственост, така че тя може да се омъжи, когато си поиска или намери сгоден случай за това.

После се упътих към града, където ме чакаше Капитани. Той искаше да използува случая да посети и годишния панаир в Луго и след това да се завърне в Мантуа. Хленчейки, глупакът ми каза, че баща му щял да бъде отчаян като види, че се връща без ножа на свети Петър.

— Но аз ще ви го дам — казах аз, — заедно с ножницата, стига да ми платите за това хиляда римски талера, както пишеше в полицата.

Глупакът намери тази сделка за много изгодна и се съгласи с радост. Аз му върнах полицата и го накарах да подпише документ, с който се задължава да ми върне ножницата, щом му върна обратно парите. Той сигурно още чака за това.

Не знаех какво да правя с чудотворната ножница и нямах никаква нужда от пари, но бих счел за безчестие да му я дам без пари, още повече, че намирах за съвсем забавно да оскубя лековерното невежество на един „пфалцграф“ по папска милост. По-късно вероятно щях да му върна, разбира се, на драго сърце парите, които тогава ми даде за нея, но случаят нареди да се видим след много години и то тъкмо в момент, когато връщането на парите би ме затруднило много. За спечелването на тази сума можех да благодаря само на случая. Капитани положително не е и помислил някога да се оплаче, защото като притежател на ножа с ножницата той е бил твърдо убеден, че е собственик и на заровените в държавата на светия отец съкровища.

Капитани отпътува на следния ден, а аз реших да се отправя към Неапол, но пак ми се случи нещо неочаквано, което осуети намерението ми.

[1] Антедилувиални — допотопни. — Б.пр. ↑

[2] Сезострис или Рамзес II Мейамунт, най-прочутият от египетските фараони (1292–1225 г. пр. Хр.) — Б.пр. ↑

[3] Баснословна царица на Вавилон и Асирия, която укрепила и украсила Вавилон с бляскави дворци и висящи градини. — Б.пр. ↑

[4] Сложи ножа в ножницата. — Б.пр. ↑

[5] В ножницата. — Б.пр. ↑

[6] Рафаел, гениален италиански художник (1483–1526). — Б.пр. ↑

[7] Godefroy de Bouillon — херцог на Долна Лотарингия, предводител на Първия кръстоносен поход, пръв крал на Йерусалим (1058–1100). — Б.пр. ↑

[8] Латинското име на днешна Тоскана. — Б.пр. ↑

[9] Римо-германски император (1058–1106). Водил войни с въстанали срещу него германски князе и ги победил. Влязъл в борба и с папа Григорий VII, който искал да му отнеме правото да назначава немските епископи. — Б.пр. ↑

[10] Най-голямата орбита. — Б.пр. ↑

Том 2

Глава първа

Намирам отново Джулиета и при нея мнимия граф Чели, който сега е станал граф Алфани. Решавам да отпътувам за Неапол. Една случка, която ме отвежда по друг път.

Когато се завърнах след една малка разходка в моята гостоприемница в Чезена, съдържателят ми даде театрална програма, на която бяха обявени четири представления на Метастазиевата Дидо в театър Спада. Понеже видях, че нямаше мои познати нито между артистите, нито между артистките, реших да видя вечерното представление и да отпътувам едва на следната сутрин с пощата. Все още чувствувах известен страх от инквизицията и ми се струваше, че ме следва по петите.

Преди да вляза в залата, отидох в гримьорната на артистките и първата, която видях ми се стори твърде апетитна. Тя беше болончанка и се казваше Наричи. Поздравих я и след няколко комплимента я попитах дали е свободна.

— Аз имам задължения — отговори тя, — само към дирекцията.

— Имате ли любовник?

— Не.

— Аз се предлагам за такъв, ако имате желание.

Тя се усмихна подигравателно и каза:

— По-добре купете от мене четири билета за четирите представления.

Извадих две цехини от кесията си, която нарочно държах така, че да види колко добре беше напълнена; след това взех четири билета, дадох ги на нейната слугиня, която беше по-красива и се отдалечих, без да кажа ни дума повече. Тя ме повика обратно, но се престорих, че не съм я чул и заех място в партера. Понеже намерих всичко съвсем посредствено, станах след първия балет да си вървя. Когато при това случайно хвърлих поглед към главната ложа, видях за голямо мое учудване венецианеца Манцони с прочутата Джулиета, за чийто прословут бал с плесницата читателят навярно още си спомня.

Тъй като видях, че не ме забелязаха, попитах съседа си коя е красивата дама с многото диаманти. Той ми обясни, че това е синьорът Кверини от Венеция и че собственикът на театъра генерал граф Спада я е довел тук от Фаенца.

Зарадвах се, че господин Кверини се е оженил най-сетне за нея, но не възнамерявах да се приближа, по причини, които читателят също така не вярвам да е забравил, както и произшествията, когато трябваше да я облека по нейно желание като абат. Исках да си вървя, но в същия миг тя ме съгледа и ми кимна да се приближа. Аз отидох, но тъй като не исках да бъда познат, прошепнах й, че се наричам Фаруси. Манцони ми каза, че говоря с Нейно превъзходителство синьора Кверини.

— Зная това — казах му аз, — от едно писмо, което получих от Венеция и пожелавам от сърце щастие на уважаемата госпожа.

Джулиета ме разбра и ме представи като барон на граф Спада. Господинът веднага ме покани да отида в ложата му. След като ме попита откъде идвам, накъде отивам, и така нататък, той ме помоля да му окажа честта да вечерям с него.

Преди десет години той беше приятел на Джулиета във Виена, точно когато Мария Терезия смяташе, че трябва да я изгони заради лошото влияние на прелестите й. Тя беше подновила във Венеция познанството си с него и го беше накарала да я вземе със себе си в Болоня за развлечение. Нейният стар обожател, господин Манцони, който ми разказа всичко това, я съпроводи, за да може да докладва на господин Кверини за нейното добро поведение. Във всеки случай, той беше не много подходящ пазител на добродетелта. Във Венеция тя разчиташе да разпространи навсякъде, че господин Кверини се е оженил тайно за нея, но на едно разстояние от петдесет мили тя не считаше тази формалност за уместна и генералът вече я беше представил на всички благородници в Чезена като сеньора Кверини ди Папоце. Впрочем, господин Кверини не би бил прав да ревнува генерала, защото той беше толкова стар познат, че съвсем не би било от значение, ако графът ухажваше красавицата. Повечето жени считаха, че мъж, който като най-нов любовник се показва ревнив относно някой стар познат, може да бъде само глупак и трябва да се третира като такъв. Джулиета ме беше повикала бързо, защото без съмнение се страхуваше от моята недискретност, но когато видя, че и аз също се страхувам от нейната, тя се успокои. Аз бях твърде разумен да се отнасям с нея още от самото начало с всичко дължимо на положението й внимание.

Заварих у генерала многобройно общество и доста красиви жени. Понеже не виждах Джулиета, попитах господин Манцони за нея и той ми каза, че тя седяла на фараоновата маса и харчела парите си. Отидох в игралната зала и я видях да седи от лявата страна на държателя на банката, който побледня при вида ми. Той беше мнимият граф Чели. Предложи ми книга[1], аз я отказах учтиво, но приех предложението на Джулиета да играя наполовина с нея. Тя имаше около петдесет цехини пред себе си; аз й дадох също толкова и седнах до нея. След края на партията тя ме запита, дали познавам държателя на банката, и забелязах, че той чу това. Казах „не“. Дамата, която седеше от лявата ми страна, обясни, че това е граф Алфани. Половин час по-късно госпожа Кверини имаше едно sept-et-le-va[2] от осемдесет цехини върху една карта и изтеглянето беше решаващо; аз се изправих и приковах погледа си върху ръцете на държателя на банката. Въпреки това, той направи волтата[3] и синьората изгуби.

В същия момент дойде генералът и я взе за вечеря.

Аз оживих вечерята с множество малки истории и изтънчени шеги и спечелих с това приятелството на цялото общество, а особено това на генерала. Когато той чу от мен, че отивам само поради любовен каприз в Неапол, ме закле да прекарам един месец у него. Но молбата му беше безсмислена, понеже сърцето ми беше празно и жадувах да видя отново Лукреция и Тереза, за чиито прелести след пет години имах само неясен спомен. Все пак заявих, че съм готов да остана в Чезена още четири дни.

Когато на следната сутрин се обличах, видях да се появява страхливецът Алфани-Чели. Приех го с една подигравателна усмивка, като му казах, че съм го очаквал.

Понеже бръснарят ми присъствуваше, той не отговори нищо, но щом останахме сами, ме запита:

— Какви причини можете да имате, за да ме очаквате?

— Моите причини вие ще чуете подробно щом ми изплатите сто цехини, което ще сторите веднага.

— Ето ви петдесет, които исках да ви донеса; повече не можете да изисквате.

— Приемам ги като частично изплащане, но ви предупреждавам с добро да не отивате довечера у графа, защото няма да бъдете приет. И за това трябва да се благодарите на мене.

— Надявам се, че ще размислите, преди да извършите подобна постъпка.

— Аз вече съм я обмислил достатъчно. Махайте се!

На вратата се почука и мнимият граф Алфани изчезна, без да стане нужда да повторя поканата си. Новият посетител беше новият кастрат, който по поръчка на Наричи трябваше да ме покани на обяд. Поканата ми се стори забавна и аз я приех, смеейки се. Този кастрат и комик се наричаше Никола Перети и твърдеше, че е внук на един незаконен син на Сикст Пети[4], което е твърде възможно. Петнадесет години по-късно ще говоря за него. При влизането си видях граф Алфани, който положително не ме очакваше. Хрумна ми, че той би трябвало да ме счита за свой зъл дух. След като ме поздрави учтиво, той ме помоли за разрешение да говори две думи с мене на четири очи.

— Давам ви още петдесет цехини — каза ми той, — но като честен човек можете да ги приемете само за да ги върнете на госпожа Кверини: но как ще й ги върнете, без да й кажете, че сте ме принудили към това? Знаете какви последици би могло да има.

— Ще й ги предам, когато вече не сте тук. Дотогава ще мълча. Но пазете се, защото бих ви изиграл лоша шега.

— Удвоете банката ми и ще получите по наполовина.

— Предложението ви е обида.

Аз получих петдесетте цехини и му обещах да пазя тайна.

У актрисата имаше много млади хора, които загубиха парите си. Аз не играх и поради това красавицата се чувствуваше разочарована. Като обикновен зрител имах възможността да се убедя, колко е бил прав Мохамед, като е забранил всички хазартни игри.

На следната сутрин отидох рано при генерала и узнах, че неговият адютант захвърлил картите в лицето на мнимия граф Алфани и че те трябвало да се срещнат следобед. Потърсих офицера в стаята му и му се предложих за секундант, като го уверих, че не ще се пролее никаква кръв. Той ми благодари и ми каза, че съм познал, защото граф Алфани бил отпътувал за Рим. „Сега, казах, довечера аз ще поставя една банка“. След ядене взех госпожа Кверини настрана, разказах й историята и й предадох петдесетте цехини, които бях запазил за нея.

— Вие искате — каза ми тя, — с помощта на тази измислица да ми направите подарък петдесет цехини, но аз не ги искам — нямам нужда от пари.

— Давам ви думата си, че съм принудил мошеника да ми ги върне, а заедно с тях и другите петдесет цехини, които ми дължеше.

— Може да е така, но аз не искам да ви вярвам. Не се считам за толкова глупава, че да оставя да ме излъжат, а още по-малко да ме ограбят.

Философията забранява да се съжалява, че сме извършили едно добро дело, но позволено е да се ядосваме, ако то е подложено на зложелателно тълкуване.

Вечерта след последното представление аз поставих съгласно обещанието си банка при генерала и загубих няколко цехини, но спечелих нещо много по-ценно. Това е едно много по-сладко чувство, отколкото когато се печели, при условие че не е нужно играчът да внимава за парите си.

Граф Спада, комуто се бях харесал, ме помоли да отида с него в Бризигета, но аз отказах, понеже исках да отпътувам непременно за Неапол.

На следната сутрин бях събуден от една ужасна глъчка, която се вдигаше непосредствено пред вратата на стаята ми. Скочих от леглото и отворих вратата, за да видя какво става. Видях една банда от полицаи и един прилично изглеждащ човек, който ругаеше на латински с цялото си гърло това изчадие, тази истинска чума за Италия, както и присъствуващия гостилничар, който извършил низостта да им отвори вратата.

Попитах съдържателя какво се е случило и дангалакът ми отговори:

— Този господин, който, както изглежда, говори само латински, лежи с едно момиче в леглото и стражарите на епископа са дошли, за да установят дали тя е негова жена. Работата е много проста. Ако е жена му, то той трябва само да докаже на хората това с някакво свидетелство и всичко е наред. Ако тя обаче не му е жена, то той трябва да отиде с момичето в затвора. Но дотам няма да се стигне, защото аз се задължавам да изгладя работата с две или три цехини. Ще говоря с техния началник и всички ще си отидат веднага. Ако говорите латински, то влезте вътре и го вразумете.

— Кой е разбил вратата на стаята?

— Не са я разбили, а аз я отворих — това е мой дълг.

— Такъв дълг може да има един нехранимайко, но не и един почтен съдържател.

Възмутен от подобна подлост аз реших, че трябва да се намеся в работата. С нощната шапчица върху главата влязох и поясних на господина всички подробности по това безпокойство. Смеейки се, той ми отговори, че първо, въобще не могло да се знае, дали лицето, което лежи с него в леглото е жена, понеже са го виждали само облечено като офицер; второ, никой не може да го принуди да дава сметка за това, дали тя е негова жена или негова любовница, ако се приеме, че лицето е изобщо жена.

— Впрочем — продължи той, — аз съм решен да не дам нито един талер, за да уредя тази история; не ще напусна леглото си, преди вратата ми да бъде отново затворена. Щом се облека, ще ви покажа едно красиво развитие на комедията: ще изгоня цялата банда безделници със саблени удари.

Аз се огледах и видях в единия ъгъл на стаята сабя и едно унгарско облекло, което изглеждаше като униформа. Попитах го дали е офицер.

— Името и положението си съм записал в книгата за посетителите, която се води от съдържателя — отговори той.

Учуден от дързостта на съдържателя, запитах последния и той призна, че това е истина.

— Обидата, която сте нанесли на офицера, скъпо ще ви струва, господин съдържателю!

Вместо отговор той ми се изсмя в лицето. Ядосан, задето един простак се осмелява да ми се подиграва, аз се запалих по тази работа и попитах офицера, дали има в мен доверие да ми даде паспорта си за няколко минути.

— Аз притежавам два и мога да ви поверя единия.

При тези думи той извади паспорта от портфейла си и ми го предаде. Оказа се, че е подписан от кардинал Албани. Офицерът беше капитан в един унгарски полк на императрицата и кралицата[5]. Той идваше от Рим за Парма, за да предаде на господин Дютийьо, първия министър на инфанта, херцога на Парма, депеши от кардинал Алесандро Албани. В този момент в стаята влезе, проклинайки високо, един дангалак и ме помоли да кажа на господина да се разбере с хората, защото той искал да замине и не може да чака повече.

— Кой сте вие?

Той ми отговори, че бил коларят, с който капитанът трябвало да отпътува.

Сега видях, че се касаеше за една предварително скроена работа и помолих офицера да я предостави на мен, аз ще я доведа с чест докрай.

— Направете всичко, както обичате — отговори той.

Аз се обърнах към коларя и му казах:

— Донесете куфара на господин капитана; ще ви се плати.

Щом куфарът беше в стаята, извадих осем цехини от кесията си и му ги дадох, след като получих разписка на името на капитана, който говореше само немски, унгарски и латински.

Коларят си отиде и заедно с него изчезнаха съвсем смаяни и полицаите, с изключение на двама, които останаха в залата.

— Господин капитан — казах на унгареца, — желаете ли, моля, да останете до завръщането ми в леглото си? Аз отивам при епископа, за да му изложа работата и да му обясня, че ви дължи удовлетворение. Впрочем генерал Спада е в Чезена й…

Той не ме остави да се доизкажа:

— Аз го познавам! — извика той. — И ако знаех, че е тук, бих изпратил един куршум в челото на подлеца съдържател, който е отворил вратата ми на бандата!

Аз се облякох много бързо и се упътих несресан и с горно палто при епископа, където вдигнах голям шум и почти насила принудих прислугата да ме заведе в стаята му. Лакеят на вратата ми каза, че негова милост бил още в леглото.

— Все едно! Нямам време за чакане.

Блъснах го настрани и влязох. Разказах на прелата цялата история, като описах с най-ярки краски бъркотията в стаята на чужденеца, обърнах внимание върху несправедливостта на едно подобно отношение и наругах полицаите, чиито действия са в грубо противоречие с всякакви човешки права.

Епископът не ми отговори, но заповяда да ме отведат в неговата канцелария.

Намерих началника на канцеларията и му повторих казаното вече на епископа, но с по-малко отмерени думи, които действуваха повече раздразнително, отколкото успокоително и съвсем не бяха пригодни да доведат до освобождаването на офицера. Увлякох се даже до заплашвания и казах, че ако бях на мястото на офицера, бих изискал незабавно удовлетворение. Свещеникът ми се изсмя в лицето. А тъкмо това исках аз. Попита ме, дали съм с всичкия си и ми каза да се обърна към началника на полицаите.

— Към съвсем друг, господин абате! Към съвсем друг, а не към един началник на полицаи!

Силно зарадван от това, че влоших работата, аз излязох и се отправих бързо към генерал Спада. Каза ми се, че не мога да го видя преди осем часа и аз се върнах обратно в гостоприемницата.

От усърдието, с което се бях заел с работата, би могло да се заключи — и аз бих могъл да оставя читателите си с тази вяра — че възмущението ми произлизаше само от отвращението, като видях как една разюздана и безнравствена полиция си позволяваше позорно преследване спрямо един чужденец. Но защо да заблуждавам доброжелателния читател? Дължа му истината, която съм му обещал. Искам да кажа, че наистина изпитвах възмущение, но причината, която ме подтикваше към такова горещо усърдие, беше повече лична. Представях си скритото под завивката на леглото момиче като прелестно, горях от нетърпение да видя лицето й, което без съмнение срамът й беше забранил да ми покаже. Тя ме беше чула и не се съмнявах, че тя си е съставила за мене по-добро мнение, отколкото за своя капитан.

Понеже вратата на стаята беше останала отворена, аз влязох вътре и докладвах на капитана за всичко, което бях направил. Уверих го, че зависи само от желанието му да отпътува на разноски на епископа, защото генералът ще му даде положително пълно удовлетворение. Той ми благодари сърдечно, върна ми моите осем дуката и каза, че щял да замине на следния ден.

— Какъв е по народност — попитах го аз — вашият спътник?

— Той е французин и говори само своя език.

— Вие говорите френски?

— Нито дума.

— Това е забавно! Вие играете значи пантомима?

— Напълно.

— Съжалявам ви, защото този език е труден.

— Що се отнася до по-изтънчените мисли — без съмнение, но в материално отношение ние се разбираме отлично.

— Мога ли да ви помоля да ми позволите да закусвам с вас?

— Попитайте го дали това ще му достави удоволствие.

— Любезни спътнико на господин капитана — казах й аз, — желаете ли да ме допуснете като трети на вашата закуска?

Веднага видях да излиза изпод завивката една прелестна, свежа, засмяна глава с разпуснати коси, която въпреки своята мъжка нощна шапчица, принадлежеше на един пол, без който мъжът би бил най-нещастното същество на земята.

Очарован от това възхитително явление, аз й казах, че съм имал щастието да се интересувам от нея, преди още да съм я видял; сега обаче, понеже съм имал щастието да я видя, усърдието ми да й бъда полезен би могло само да се удвои.

Тя отговори с едно изящество и живост на духа, присъщи само на нейната любезна нация, като ми върна комплимента със свобода на израза, от която останах още по-възхитен. Понеже молбата ми бе приета, излязох да поръчам закуската и да ги оставя сами, за да могат да седнат удобно в леглото си, защото не искаха да го напуснат, преди вратата им да бъде отново затворена. Келнерът дойде. Аз влязох отново и видях моята красива французойка в синя горна дреха и фризирана небрежно като мъж, но прелестна даже и в този костюм. Едва можех да изтърпя да я видя станала. През време на закуската тя не прекъсна с нито една дума офицера, който непрекъснато ми говореше и когото аз само наполовина слушах, понеже бях буквално като омагьосан.

Веднага след закуската отидох при генерала и му разказах историята с някои преувеличения, които бяха предназначени да подбудят войнишката му гордост. Казах му: ако той не въдвори ред, офицерът бил решен да изпрати един пратеник на кон до своя покровител, кардинала. Но красноречието ми беше излишно, защото генералът желаеше свещениците да се грижат за небесните работи и да не си пъхат носа в светските работи.

— Аз ще сложа край на този фарс, като направя от него въпрос от най-голяма важност — каза той.

— Идете в гостоприемницата — нареди той на своя адютант, — и поканете офицера и неговия другар на обяд. След това идете при епископа и му съобщете, че офицерът, комуто е нанесена една кръвна обида, не ще замине, преди да получи бляскаво удовлетворение и сумата, която той сам ще определи като обезщетение. Кажете му, че освен това всички разходи, които офицерът би направил тук, ще бъдат за сметка на епископа.

Какво удоволствие за мен да присъствувам на тази заповед! Адютантът покани и него, и приятеля му да напишат какво удовлетворение и обезщетение желаят. Полицаите бяха изчезнали още при появяването на адютанта. Дадох на капитана хартия, перо и мастило и той написа искането си на един доста добър за един унгарец латински език. Доблестният човек поиска изрично само тридесет цехини, макар че аз го подтиквах да иска сто. Също и относно удовлетворението той беше твърде скромен, защото искаше само съдържателят и полицаите да го молят на колене в присъствието на адютанта за прошка. Той заплаши епископа, че ще изпрати пратеник на кон в Рим до кардинала Алесандро, ако желанието му не бъде изпълнено в два часа, и че ще остане на негови разноски в Чезена, като пресмята по десет цехини дневно.

Офицерът си отиде. Миг след това влезе почтително съдържателят и каза на капитана, че е свободен.

Един час по-късно ги видях в много добре стоящи униформи. Французойката носеше една измислена, но много елегантна униформа; аз изоставих веднага моя план за пътуване в Неапол и реших да отида с тях в Парма. Хубостта на красивата французойка ме беше пленила. Капитанът наближаваше шестдесетте и аз реших, че намерението ми трябва да се осъществи по приятелски начин.

Адютантът се върна с един свещеник от канцеларията на епископа, който каза на капитана, че исканите от него удовлетворение и обезщетение ще му бъдат дадени, но трябвало да се задоволи с петнадесет цехини. „Тридесет или нищо!“ отговори сухо унгарецът. Той ги получи и всичко беше уредено. Понеже тази хубава победа се дължеше на моите усилия, тя ми осигури приятелството на капитана и неговата красива спътница.

За да се разбере веднага, че спътникът на капитана не е мъж, нужно беше само да се погледнат бедрата. Тя беше прекалено красива жена, за да я помислят за мъж. Жените положително не са прави, когато искат да постигнат прилика с нас мъжете чрез преобличане, защото с това те признават, че им липсва едно от най-красивите преимущества на техния пол.

Малко преди обеда ние отидохме у генерала, който побърза да представи двамата офицери на всички присъствуващи дами. Никоя от тях не се остави да бъде излъгана, но понеже всички знаеха вече за случилото се, бяха възхитени да обядват с героите на комедията и всички се отнасяха с младия офицер, като че ли той е мъж, а мъжете напротив му оказваха уважение, което отговаряше по-добре на неговия истински пол.

Само сеньора Кверини се надуваше, понеже красивата французойка привличаше цялото внимание върху себе си и суетността на венецианката страдаше от това пренебрежение. Тя я заговаряше само за да се похвали със своя френски език, който действително говореше доста добре. Бедният капитан не каза почти нито дума, защото никой нямаше желание да говори латински, а генералът нямаше какво да му каже на немски.

Един стар абат, който присъствуваше на обяда, се опита да защити епископа, като уверяваше, че съдържателят и полицаите действували така само по заповед на Светия официум[6].

— По тази причина — каза той — в гостоприемниците няма ключалки, та пребиваващите да не могат да се заключват. Инквизицията не позволява някой да спи с друга жена, освен със своята.

Двадесет години по-късно намерих в Испания всички врати, снабдени отвън със заключалки, така че пътниците се намираха в гостоприемницата като в някой затвор и бяха изложени на всички неприятности на нощните обиски. Тази болест е така вкоренена в Испания, че заплашва да погълне някой ден цялата монархия и съвсем не би било за учудване, ако един ден Великият инквизитор свали краля и седне на трона му.

[1] Тринадесетте карти, които играчът използува, за да залага върху тях. — Б.пр. ↑

[2] Т.е. тя е спечелила три пъти върху картата и е оставила първоначалния залог от десет цехина заедно с печалбата върху картата. — Б.пр. ↑

[3] Картоиграческа измама. — Б.пр. ↑

[4] Римски папа (1585–1590). — Б.пр. ↑

[5] Австрийската императрица, която е била едновременно и унгарска кралица. — Б.пр. ↑

[6] Инквизицията. — Б.пр. ↑

Глава втора

Аз купувам една красива кола и пътувам със стария капитан и младата французойка за Парма. Виждам отново Дженовефа и й го дарявам две красиви златни гривни. Безпомощен съм поради отношението ми спрямо моята спътница. Беседа със себе си. Разговор с капитана. Разговор с французойката.

Разговорът беше оживен и младият „женски“ офицер занимаваше всички присъствуващи, даже и синьора Кверини, макар че тя не си даваше много труд да прикрие своето неудоволствие.

— Вижда ми се странно — каза му тя, — че можете да живеете заедно, без да говорите никога нито дума помежду си!

— Защо странно, уважаема госпожо? Ние се разбираме отлично: при това, което имаме да извършваме заедно, нуждата от думи е много малка.

При този прелестен и живо изказан отговор цялото общество избухна в смях, с изключение на синьора Джулиета Кверини, която по глупав начин се преструваше на прекалено свенлива и взе отговора в точния смисъл.

— Не позволявам нищо — каза тя на младия офицер, — което би могло да се извърши без помощта на думите или перото.

— Ще ме извините, уважаема госпожо, но има такива неща: играта например.

— Вие играете заедно?

— Ние не правим нищо друго: играем фараон и аз държа банката.

Изтънчеността на този уклончив отговор намери всеобщо одобрение; смехът започна отново и Джулиета се смееше с другите.

— Печели ли банката много? — попита генералът.

— Ах, печалбата е толкова незначителна, че не си струва да се говори за нея.

Естествено никой не мислеше да преведе на честния капитан тази забележка. Целият разговор се водеше отсега нататък все в този пикантен тон и когато обществото се разотиде, всички бяха възхитени от миловидността и хумора на прелестния офицер.

Надвечер, непосредствено преди заминаването, отидох у генерала, за да се сбогувам с него; пожелах му приятно пътуване.

— Сбогом — отговори ми той. — Пожелавам ви също приятно пътуване и много забавления в Неапол.

— Няма да пътувам за там; промених плановете си и отивам в Парма, където искам да видя инфанта. Същевременно възнамерявам да служа за преводач на двамата офицери, тъй като не могат да се разберат помежду си и с хората.

— Разбирам и ако бях на ваше място, бих сторил същото.

Сбогувах се с госпожа Кверини, която ме помоли да й пиша от Болоня. Обещах й с намерението да не удържа на думата си.

Младата французойка ме беше заинтересувала още когато лежеше скрита под завивката на леглото. Тя ме беше спечелила напълно, когато показа на масата един ум, какъвто аз много харесвам и който в Италия се среща рядко, но във Франция е присъщ почти на целия красив пол. Завладяването й не ми изглеждаше трудно и затова аз обмислях средствата и начините за това. Без да бъда суетен, можех да вярвам, че й подхождах повече, отколкото нейния стар унгарец, който наистина за възрастта си беше прекрасен мъж, но все пак навършваше шестдесетте, докато моите двадесет й три години личаха от всички черти на лицето ми. Струваше ми се, че няма защо да се опасявам от някаква пречка от страна на офицера, тъй като бе ясно, че той принадлежи към онези хора, които гледат на любовта като на чиста фантазия, затова се справят лесно с обстоятелствата и обичат да се нагодят към условията, които случаят наложи. Щастието не можеше да ми предложи по-добра възможност за постигането на моята цел, отколкото като ме направи спътник на тази неподхождаща си двойка. Считах за невъзможно да получа отказ, защото предложението ми да ги придружавам трябваше да им бъде много приятно, тъй като сами не бяха в състояние да споделят нито една мисъл.

Сигурен в успеха, аз реших да рискувам и щом отидох в гостоприемницата, попитах офицера дали смята да пътува за Парма с пощенската кола или с друго превозно средство.

— Понеже нямам своя собствена кола, предпочитам да пътувам с пощата.

— Аз притежавам една много удобна кола и ви предлагам двете задни места, ако моята компания ви е приятна.

— Та това е истински късмет! Направете ми удоволствието и съобщете предложението на Анриета!

— Желаете ли, уважаема госпожо, да ми окажете честта да ви съпровождам до Парма?

— Бих била възхитена, тъй като бихме могли поне да разговаряме. Но внимавайте, господине, задачата ви не ще бъде лесна, понеже ще бъдете принуден често да се заемате с нас двамата.

— Ще направя това с най-голямо удоволствие; съжалявам само, че пътуването е така кратко. Ние можем на вечеря да поговорим за това, а дотогава позволете да ви оставя, за да уредя някои работи.

Тези работи се отнасяха до една кола, която притежавах дотогава само във въображението си. Отидох в кафенето на благородниците, където ми съобщиха, че се продавала една кола, но никой не искал да я купи, понеже била много скъпа. Искали двеста цехина за нея, а тя имала само две места с един страпонтен[1]. Беше тъкмо това, което търсех. И все пак видях една великолепна английска кола, която трябва да е струвала двеста гвинеи. Графът, комуто принадлежеше колата, беше на вечеря; накарах да го помолят да не продава по никой начин колата до следната сутрин и се върнах много доволен в моята гостоприемница. На вечеря говорих с капитана само толкова, колкото беше нужно, за да уговоря с него, че ще заминем на следния ден следобед; целият останал разговор беше един диалог между Анриета и мене. Един прелестен диалог; той ме накара да се насладя на един очарователен хумор, който дотогава ми беше непознат, защото никога не бях имал възможност да разговарям с французойка. Всеки миг намирах младата жена все по-възхитителна и макар че все още я възприемах само като една авантюристка, бях съвсем учуден да открия в нея благородни и нежни, чувства, които можеха да бъдат само плод на добро възпитание. Но отхвърлих тази мисъл веднага при явяването й, защото тя не подхождаше на намеренията, които имах. Колкото пъти се опитах да пренеса разговора към офицера, тя отклоняваше загатванията ми с един изтънчен такт, който ме изненадваше и въпреки това много ми харесваше, понеже го правеше толкова миловидно. Все пак тя не се отклони, когато й зададох следния въпрос:

— Кажете ми поне, уважаема госпожо, дали капитанът е ваш съпруг или ваш баща?

— Нито едното, нито другото! — отговори ми тя, смеейки се.

Задоволих се с това, тъй като поначало нямах нужда да зная повече. Добрият стар господин беше заспал; когато се събуди, аз им пожелах лека нощ и си легнах със сърце, пълно с любов и глава, пълна с планове. Виждах, че всичко взимаше най-благоприятния обрат и бях убеден, че щях да имам успех, защото бях на двадесет и три години, притежавах злато, най-блестящо здраве и много смелост. Приключението ми изглеждаше още по-привлекателно, понеже след три или четири дни трябваше да видя резултата.

На следната сутрин много рано отидох при притежателя на колата, граф Дандини; по пътя минах покрай магазина на един златар и купих две гривни от венецианска златна верижка, всяка по пет лакти дълга и с рядка изисканост. Те трябваше да послужат за подарък, който определях за Дженовефа.

Граф Дандини ме позна щом ме видя. Той ме беше виждал в Парма у неговия баща, който тогава, по време на моето студентство преподаваше пандектит[2]. Купих от него колата при условие, че ще ми я изпрати към един часа следобед по своя седлар.

Дженовефа беше извън себе си от радост, когато й подарих гривните: в цяла Чезена нямаше момиче, което да има по-красиви.

С този подарък аз успокоих съвестта си, защото с него заплащах четворно разходите, които може би бях причинил на баща й чрез моя десет или дванадесетдневен престой. Впрочем тези гривни не бяха най-важният подарък, който правех на семейството й. Накарах бащата да се закълне, че ще ме чака и че няма да се залавя с мними магьосници, за да извади съкровището, даже да изминат и десет години, без да ме види или да чуе за мене.

— Защото — казах му аз — след договора, който сключих със земните духове, които пазят съкровището, то ще потъне на двойна дълбочина: това значи на една дълбочина от тридесет и пет разтега и тогава бих имал десет пъти повече работа, отколкото сега, за да го извадя на повърхността. Не мога да ви съобщя момента, в който ще се завърна отново, понеже той е в зависимост от редица комбинации, на които не съм господар. Но си спомняйте за твърдото ни споразумение, че съкровището ви ще бъде извадено само от мене!

Съпроводих тези съвети с проклятия, които го заплашиха със загиване на цялото му семейство, ако не удържи клетвата си. По този начин поправих отново всичко: вместо да измамя добрия човек, станах негов благодетел, като го предпазих от измамници, които биха хвърлили око не толкова на дъщеря му, колкото на талерите му. Не го видях вече никога и вероятно отдавна е умрял, но според впечатлението, което смятам, че съм му направил, наследниците му сигурно и днес още ме очакват, защото името Фаруси трябва да е останало безсмъртно в тази къща.

Дженовефа ме изпрати чак до градската врата; там аз я целунах сърдечно, при което почувствувах, че бурята беше упражнила върху ми само едно преходно влияние, но бях разумен, за да й кажа: ако не се завърна до три месеца, нейната девственост няма повече да е нужна за моето вълшебство и я съветвам да се омъжи, ако й се удаде възможност. Тя проля няколко сълзи, но ми обеща да последва съветите ми.

Надявам се, читателят ще намери, че аз завърших моята магьосническа история по един благороден начин. Сам се поздравявам за това, макар и да не се осмелявам да се хваля много с моето поведение, защото мисля, че ако случайно не бях притежател на една добре натъпкана кесия, то сигурно бих бил в състояние да разоря бедния Франци с усмивка на уста. Не поставям въпроса дали всеки друг умен и жизнерадостен млад човек не би действувал на мое място по същия начин, но моля моите читатели да си отговорят сами на този въпрос. Че продадох на Капитани ножницата на св. Петър, малко по-скъпо, отколкото тя струваше, за това — трябва да призная — и до този час не съжалявам. Първо, Капитани мислеше да ме използува, когато прие ножницата като залог и второ, баща му, господин Пфалцграф, чак до смъртта си е считал тази ножница за по-скъпа от най-красивия диамант в целия свят. Той е умрял с тази вяра и затова е умрял като богат човек; аз обаче ще умра беден. Нека читателят реши кой от нас двамата е направил по-добрата сделка. Но да се върна към моите бъдещи спътници.

Завърнал се в гостоприемницата, аз извърших всички приготовления по заминаването ни с бързина, която отговаряше на желанията ми.

Анриета трябваше само да отвори уста и аз откривах едно ново съвършенство в нея, защото духът й ме омагьосваше много повече, отколкото красотата й. Струваше ми се, като че ли старият капитан гледаше с удоволствие, че аз се занимавах с нея, и всичко показваше, че на Анриета й беше приятно оказаното от мене внимание; с една дума, струваше ми се ясно и несъмнено, че тя съвсем не би имала нищо против да смени своя стар любовник с мене. Можех да се отдавам повече на тази надежда, защото във физическо отношение притежавах всички качества, които могат да красят един образцов любовник, още повече правех впечатление на един много богат човек, макар и да нямах слуга. Казах й, че изразходвам двойно повече, за да имам удоволствието да не влача със себе си такъв; обслужвайки се сам, имам винаги възможността да бъда обслужван постоянно по мой вкус, като при това имам преимуществото да нямам на врата си никакъв шпионин. Анриета показа пълно разбиране, а това ме направи още по-влюбен, отколкото преди.

Добрият унгарски капитан настояваше да ми плати предварително сумата за пътуване до Парма. След обяд ние отпътувахме, като преди това има състезание по учтивост заради местата: той искаше да заеме място до Анриета. Но читателят ще разбере колко по-приятно щеше да ми бъде мястото срещу нея; и понеже имах сметка от това, толкова по-усърдно настоявах да ми се предостави сгъваемият стол. Така имах двойното преимущество, да изнеса една победа на учтивостта и да имам постоянно пред очи прелестното, обожавано от мен същество.

Щастието ми би било прекалено голямо, ако не бих имал никакви неприятности; но къде има рози без тръни? Когато прелестната французойка каза една от онези шеги, които звучат така естествено от устата на нейните съотечественички и аз трябваше да се смея на шегата, то съжалих тъжното лице на бедния унгарец и за да го накарам да вземе участие в удоволствието ми, опитах се да му преведа на латински хубавите забележки на духовитата Анриета. Но доброто ми намерение не успя; напротив, видях лицето му да се удължава все повече, като че ли разказаното от мене му се струваше безвкусно. Това ме принуди да призная в себе си, че не говоря латински толкова добре, колкото тя френски. Когато се изучават чужди езици, последното, което се научава, е хуморът им; и този хумор е застъпен винаги в шеговитите забележки. Аз започнах да се смея при четене на Теренц, Марциал и Плавт едва когато бях на тридесет години.

Тъй като нещо в колата се бе счупило, ние спряхме във Форли, за да оставим да го поправят.

След като вечеряхме много весело, отидох в една отделна стая, за да си легна. Бях съвсем изпълнен с образа на прелестната жена, който ме пленяваше все повече и повече.

През време на цялото пътуване Анриета ми се видя така особена, че не се осмелих да спя на другото легло, което беше в тяхната стая. Страхувах се, че на момичето би могло да дойде идеята да напусне своя стар приятел и да легне при мене, а не знаех как би погледнал добрият капитан на тази „шега“. Наистина, исках да обладая прелестното същество, но исках това да се уреди по приятелски начин, защото изпитвах известно уважение към офицера.

Младото момиче притежаваше само мъжкия костюм, който носеше на себе си и освен него ни най-малкия тоалетен предмет, от които една жена се нуждае — даже риза, тя носеше ризите на капитана. Едно подобно положение беше тъй ново за мене, че ми се стори загадъчно.

Пристигнахме в Болоня. В едно възбудено настроение, създадено от доброто ястие, което ядохме на вечеря и от огъня, който се разгаряше все по-силно сърцето ми, аз я попитах чрез какво странно приключение е станала приятелка на великолепния стар господин, който по̀ прилича да й бъде баща, отколкото любовник.

— Ако искате да узнаете това — отговоря тя смеейки се, — то накарайте го да ви разкаже сам цялата история; но кажете му да не изпуска нищо.

Естествено, последвах поканата й и след като добрият капитан се увери чрез мимика, че разказът му няма да намери неодобрението на красивата французойка, той започна така:

— Един мой приятел офицер бе изпратен в Рим, за да изпълни една поръчка; аз взех шестмесечен отпуск и го съпроводих.

С голямо удоволствие използувах възможността да видя този град. Не се съмнявах, че там доброто общество говореше изключително латински и че този език там е разпространен толкова, колкото в Унгария. Но се излъгах, тъй като никой не говори латински, дори духовниците, за които е важно да знаят само да го пишат. В Рим се намерих в голямо затруднение.

От един месец се отегчавах в стария град, който някога е бил царицата на света, когато кардинал Албани даде на приятеля ми депеши за Неапол. Преди заминаването си той ме препоръча на Негово Високопреосвещенство така настойчиво, че кардиналът ми обеща да получа след няколко дни писма до инфанта — херцог на Парма, Пиаченца и Гуастала; същевременно ми каза, че пътуването ще ми бъде платено. Понеже желаех да видя пристанището, което в древността се наричало Centum Cellae, а сега — Чивитавекия, използувах свободното време, което ми оставаше и се отправих натам с един водач, който говореше латински.

Когато се разхождах из пристанището, видях да слиза от един тартан някакъв стар офицер, съпровождан от това младо момиче, в същото облекло, в което го виждате тук пред себе си. Тя ми направи голямо впечатление; но не бих мислил повече за нея, ако офицерът не беше отседнал в същата гостоприемница, където се бях настанил и ако не беше получил стая, в която трябваше, без да искам да гледам винаги щом погледнех през моя прозорец. Вечерта ги видях да седят на същата маса един срещу друг и да вечерят, при което офицерът нито веднъж не й заговори. След вечеря момичето стана и излезе, без спътникът й да вдигне очите си от едно писмо, което, както ми се стори, четеше с голямо внимание. Четвърт час по-късно офицерът затвори прозорците, светлината бе угасена и без съмнение те си лягаха. Когато на следната сутрин станах по навик твърде рано, видях офицерът да излиза и момичето остана само.

Казах на моя чичероне, когото едновременно използувах и като слуга, да предаде на облеченото като офицер момиче, че ако иска да бъде един час заедно с мене, бих й дал десет цехини. Той изпълни поръчката и ми съобщи, че му отговорила на френски език, че веднага след закуска щяла да отпътува за Рим, а там лесно бих намерил средства и начини да й говоря. „Положително ще узная от Ветурино, продължи моят водач, къде слиза тя и няма да забравя да се осведомя за това.“

Наистина, тя отпътува с офицера. Аз се върнах същата сутрин обратно в Рим.

На втория ден след завръщането кардиналът ми предаде адресираните до министъра на херцога Дютийьо писма с един паспорт и необходимите пари за път, като ми каза много любезно, че не е нужно да бързам.

Съвсем не мислех вече за красивата непозната, когато два дни преди заминаването ми моят чичероне ми съобщи, че открил жилището й и че все още била заедно със същия офицер. Казах му да се опита да я види и да й каже, че след два дни трябва да замина. Тя ми отговори: ако искам да й съобщя часа на заминаването си, тя би ме чакала непосредствено извън града и ще се качи в колата ми, за да пътува по-нататък с мене. Намерих това предложение много остроумно и накарах същия ден да й съобщят кога ще замина и на кое място ще я чакам пред Порта дел Пополо.

Тя беше точно навреме на мястото и оттогава ние не сме се разделяли. Щом седна до мен в колата, тя ми даде да разбера, че желае да се храни с мен. Можете да си представите колко мъчно се разбирахме, но отгатвахме взаимно мислите си с помощта на жестовете, аз приех предложението й с удоволствие.

Ние се хранихме много весело, при което си говорехме понякога, без да се разбираме; но след десерта се разбрахме отлично. Мислех, че с това работата е свършена, но представете си изненадата ми, когато поисках да й дам десетте цехини и тя ги отблъсна решително, като ми даде ясно да разбера, че по би желала да отиде с мен в Парма, където имала да урежда нещо.

Понеже приключението не ми беше неприятно аз се съгласих; съжалявах само, задето не можех да й обясня, че не съм в състояние да я закрилям против насилие, в случай че я преследват, за да я върна в Рим. Съжалявах също задето вследствие на взаимното неразбиране на езиците ни не можех да се надявам на забавен разговор; би ми доставило също голямо удоволствие да ми разкаже своите преживелици, които предполагах, че са интересни. Както можете да си помислите, аз нямам никакво понятие коя е тя. Зная само, че се нарича Анриета, че е французойка, че е кротка като агне, че по всички изгледи е получила добро възпитание и че е напълно здрава. Че притежава ум и смелост, можехме да забележим и двамата — аз в Рим, а вие в Чезена на масата на генерала. Ако желае да ви разкаже своята история и ви позволи да ми я преведете на латински, то кажете й, че би ми направила с това голямо удоволствие, защото съм й искрен приятел и мога да ви уверя, че ще се наскърбя много, ако трябва да се разделим в Парма. Кажете й също, че бих й дал тридесетте цехини, които получих от епископа на Чезена и че ако бях богат, доказателствата за моята нежност и вътрешно влечение не биха се ограничили само с това. А сега, господине, моля ви да й обясните всичко това на френски език.

Аз я попитах да не би съвършената точност на превода да й бъде неприятна и след като получих уверението, че напротив, тя желае такава точност, възпроизведох й дума по дума всичко, което капитанът ми беше разказал. Анриета ми потвърди истинността на разказа на своя приятел с най-благородна откровеност, но ме помоли да му преведа, че не може да удовлетвори любопитството му да узнае преживелиците й.

— Кажете му, моля, че същият принц, който не ми позволява да лъжа, ми забранява да кажа истината. Уверете го още, че не ще приема нито една от тридесетте цехини, които той възнамерява да ми даде и че би ме наскърбил, ако настоява на предложението си. Аз желая да ме остави след пристигането ни в Парма да живея, където си избера, да не се интересува какво е станало с мене, а ако случайно ме срещне, да докаже добротата си като се престори, че не ме познава.

Накрая на тази къса реч, която тя изказа с голяма сериозност и един скромен и твърд, решителен тон, тя прегърна своя стар приятел по начин, който говореше повече за чувство, отколкото за нежност. Офицерът, който не знаеше по какъв повод тя го целуна внезапно, беше силно трогнат, когато му предадох съдържанието на Анриетината реч. Той ме помоли да й кажа, че би й се подчинил, без да се замисля само ако знае, че след пристигането си в Парма тя ще може да разполага с всичко необходимо за нуждите й.

— Вие можете да го уверите — каза ми тя, — че няма никакво основание да се безпокои относно съдбата ми.

Този разговор натъжи и трима ни; дълго време седяхме с наведени глави, без да кажем нито дума; когато най-сетне, уморен от неприятната ситуация, аз станах и им пожелах лека нощ, видях, че лицето на Анриета беше силно зачервено.

Щом се озовах в стаята си, вълнуван от най-силното чувство на любов, изненада и безпокойство, аз започнах да говоря високо на себе си, както правя винаги, когато съм завладян изцяло от някаква мисъл. Аз държа тези монолози с голямо оживление и най-сетне съвсем забравям, че съм сам. Относно Анриета не можех да продължавам повече лъжите си.

Та кое е това момиче, извиках аз, което съчетава най-възвишените чувства с всички признаци на цинична безнравственост? В Парма, каза тя, желае да остане незабелязана, да бъде господарка на себе си и аз нямам правото да се лаская, че няма да наложи и на мен същата заповед, която наложи на офицера. И тъй прощавайте мои надежди, мои пари и мои блянове за бъдещето! Но коя може да бъде тя? Тя или има в Парма някой любовник, или съпруг, или принадлежи на някое почтено семейство, или доверявайки се безгранично на своите прелести, иска да предизвика съдбата да я тласне в най-дълбоката пропаст на порочността, или да намери някой знатен господин, когото да впрегне пред своята триумфална колесница. Такъв план би могла да има само една луда или една отчаяна, а не ми изглежда да е такъв случаят с Анриета. От друга страна, тя не притежава нищо; но като че ли има всичко в изобилие, тя не иска да приеме нищо от един почтен човек, който има правото да й предложи помощ. Или може би вярва, че е по-малко срамно да се отдаде на желанията на един мъж, когото не познава и който може да вдъхне някакво нежно чувство, отколкото ако приеме подарък от един приятел, комуто сама отдава високо уважение й особено в един момент, когато се намира без никакви средства и при това насред един чужд град, чийто език даже не познава?

Или може би желае да поправи с това погрешната стъпка, която е извършила с капитана, за да му даде да разбере, че е тръгнала с него само за да избяга от офицера, който я е притежавал в Рим? Тя трябваше да знае много добре, че аз не бих тръгнал с тях, ако не ми беше вдъхнала някакви чувства; и тя трябваше непременно да знае, че за нея съществуваше само едно средство, за да бъде извинена. Може да е притежавала добродетели, но не притежава онази добродетел, която би трябвало да ми попречи да се стремя към единствената награда, която един мъж може да очаква от жената, в която е влюбен.

Ако тя вярва, че може да се преструва пред мене на възвишено добродетелна и да играе с мене, то мисля, че моята чест ми повелява да й докажа, че се лъже.

След този разговор със себе си, който беше засилил възбудата ми, аз реших да предизвикам обяснение на следната сутрин преди заминаването. Ще я помоля за същите благоволения, които нейният стар капитан е получил така лесно, и ако ми ги откаже, ще си отмъстя, като още преди пристигането ни в Парма й покажа студено и рязко презрение.

Изглеждаше ми съвсем очевидно, че тя би могла да ми даде истински или фалшиви доказателства за нежност само ако се преструва на добродетелна, без да е такава; и понеже тази добродетел беше само привидна, то мислех, че не биваше да се оставя да ме счита за глупак. Що се отнася до офицера, бях сигурен, че след това, което ми беше казал, той не би го схванал неправилно; защото като мъж със здрав човешки разум, той би могъл да се държи само неутрално. Доволен от изнесените пред самия мене основания и твърд в решението си, аз заспах. Анриета занимаваше мислите ми твърде много, за да не я сънувам. Но този сън, който трая цяла нощ, носеше толкова силно отпечатъка на истината, че при събуждането си аз още я търсех до мене; и въображението ми беше толкова изпълнено с насладите на тази нощ, че ако вратата ми не беше заключена отвътре, бих бил убеден, че тя ме е напуснала докато съм спал, за да заеме отново мястото си до унгареца. При събуждането си открих, че продължителният сън на тази щастлива нощ ме беше направил влюбен до полуда в красивата жена. И не можеше да бъде другояче. Нека читателят си представи един нещастник, който си ляга уморен и гладен до смърт и сънува, че седи пред една богато наредена трапеза. Е, какво ще стане? Стомахът му е още по-силно раздразнен, отколкото предния ден и не му дава вече никакво спокойствие: той трябва или да задоволи глада си, или да умре от изтощение.

Облякох се с твърдото решение да си осигуря красавицата, която ме възпламеняваше, преди още да се качим в колата. „Ако не ми се удаде, казах си аз, то няма да пътувам по-нататък.“ Но за да не наруша добрия тон и да не трябва да се укорявам спрямо един почтен човек, дълг ми беше — чувствувах това — да се разбера преди всичко с моя спътник.

Старостта е успокоила страстите ми, като ги е направила немощни, но сърцето ми не е остаряло и паметта ми притежава цялата свежест на младите години. Аз съм, драги читателю, далеч от мисълта да считам неща от подобен характер за дреболия и цялата ми мъка е, че не мога да ги направя до смъртта си главна задача на моя живот.

След като се облякох, отидох в стаята на моите спътници. Направих комплимент за добрия им вид, след което казах на офицера, че съм силно влюбен в Анриета и искам да го питам, дали ще ми се сърди, ако се опитам да я убедя да стане моя любовница. Казах:

— Това, което я принуждава да ви моли да я оставите в Парма сама, като че ли съвсем не я познавате, може да бъде само някой любовник, когото вероятно тя се надява да срещне там и ако пожелаете да ме оставите за половин час насаме с нея, ще мога да я убедя да пожертвува заради мене този любовник. Ако ми даде отрицателен отговор, то оставам тук, вие отивате с нея в Парма, оставяте колата ми на пощата и ми изпращате едно потвърждение, за да мога по всяко време да разполагам с нея.

— Веднага след закуска — отговори ми добрият капитан — ще изляза да се разходя и вие ще останете сам с нея. Опитайте се да постигнете целта си; бих се радвал извънредно много да премине във вашите ръце. Ако постоянствува в решението, което съобщи, то аз лесно ще намеря тук колар и вие можете да задържите колата си. Благодаря за предложението и със съжаление ще се разделя с вас.

Възхитен, че бях изминал почти половината път и че разрешението на въпроса не беше вече далече, попитах моята красива французойка дали няма желание да разгледа забележителностите на Болоня.

— На драго сърце, ако имах дрехи, които да подхождат на пола ми. Но така както съм, нямам никакво желание да се показвам пред целия град.

— Значи няма да излезете?

— Не!

— Ще ви правя компания.

— Това ме радва много.

Закусихме тримата във весело настроение; след това капитанът излезе. Щом си отиде, казах на Анриета, че приятелят й е излъгал, за да ме остави сам с нея, понеже съм поискал да говоря на четири очи с нея.

— Вчера вие му заповядахте да ви забрави веднага след пристигането ни в Парма, да не се осведомява за вас и да се преструва, че не ви познава, ако случайно ви срещне; тази заповед засяга ли и мене?

— Не съм му давала заповед; нямам правото за това и никога не бих се забравила дотам; аз отправих само молба да ми направи услуга, която трябва да очаквам от него поради нашите отношения. Тъй като той няма никакво право да отблъсне тази молба, то не съм се съмнявала нито за момент, че той ще я изпълни. А що се отнася до вас, сигурно не бих пропуснала да отправя и към вас същата молба, ако смятах, че имате някакви намерения към мене. Вие ми засвидетелствувахте приятелство, но трябва да разберете, че ако в моето положение грижите, които капитанът искаше да положи за мене, могат да ми навредят, то вашите биха могли да ми навредят още повече.

— Понеже знаете, че съм настроен приятелски към вас, то трябва да отгатнете, че не ми е възможно да ви оставя сама без пари, без средства в един град, където даже не можете да се разберете с хората. Вярвате ли наистина, че един мъж, комуто сте вдъхнали най-съкровено чувство, може да ви остави в нужда, след като ви е опознал или е научил от собствената ви уста в какво положение се намирате? Ако мислите така, то нямате правилно понятие за приятелството и ако от един такъв мъж се отзове на молбата ви, то той не ви е приятел.

— Аз съм убедена, че капитанът ми е приятел и вие сам чухте това: той ще ме забрави.

— Не зная от какво естество е приятелството, което този добър човек изпитва към вас и не зная също колко далеч се простира властта, която той упражнява над самия себе си, но знам, че ако той е в състояние да ви направи услугата, за която го помолихте, то приятелството му е съвсем различно от моето. Мисля, че не само не ми е възможно да ви окажа с лекота особената услуга в положението, в което ви виждам, но ако отида в Парма, ще ми е съвсем невъзможно да направя това, което искате от мен, защото ви обичам по такъв начин, че трябва или да ми обещаете да станете моя, или да остана тук. Вие ще отпътувате сама с капитана за Парма, защото чувствувам, че бих станал най-нещастният човек, ако ви съпроводя по-нататък. Не бих могъл да ви видя с друг любовник, със съпруг или в кръга на семейството ви. С една дума, би ми било непоносимо, ако не бих могъл да ви виждам постоянно и да живея с вас. Забравете ме — това са две думи, които се изговарят лесно, но красива Анриета, ако забравянето е възможно за един французин, то един италианец — ако съдя по себе си — не притежава такъв своеобразен талант. С една дума, госпожо, решението ми е непоколебимо: вие трябва да имате добрината да се обясните сега и да ми кажете дали трябва да ви придружа до Парма, или да остана тука. Ако остана тука, то всичко е в ред. Ще отпътувам утре за Неапол и съм сигурен, че ще се излекувам от страстта, която ми вдъхвате. Но ако ми кажете, че мога да ви съпроводя до Парма, тогава трябва да ми дадете уверение, че ще притежавам изцяло сърцето ви. Искам да бъда единствен притежател на вашите прелести. Вземете решението си, преди да се е върнал капитана. Той знае всичко.

— Какво отговори той?

— Че би бил възхитен да ви предостави на моята закрила. Но какво означава тази усмивка?

— Моля ви, оставете ме да се смея; никога в живота си не съм чувала за подобно лудо любовно обяснение. Едно любовно обяснение трябва да бъде вдъхновено, но трябва да бъде също нежно и благо. Разберете какво значи да кажете при едно подобно обяснение на една жена: „Госпожо, едно от двете! Избирайте веднага!“.

— Аз го разбирам напълно. То не е нежно, то не е галантно, не е патетично. Но то е страстно. Помислете, че се отнася до нещо сериозно и че аз никога не съм се намирал в подобно положение. Почувствувайте също в какво мъчително положение се намира един влюбен, който трябва за един миг да вземе решение, което може даже да се отнася за живот или смърт! Забележете, че въпреки силата на моята страст, аз не извършвам никакво насилие спрямо вас, че решението, което ще взема, ако настоявате на вашето мнение, не е никаква заплаха, а едно героично самообладание, което трябва да ме направи достоен за вниманието ви. Най-сетне моля ви да помислите, че нямаме никакво време за губене. Думата „избирайте!“ не бива да ви се струва груба; напротив, тя поставя в ръцете ми решението както на моята, така и на вашата съдба. За да се убедите, че ви обичам, сигурно не бихте желали да се хвърля като глупак в краката ви и плачейки да ви моля да имате състрадание към мен. Не, госпожо, без съмнение, това не би ви се харесало, и не би ме довело до целта. Аз съм сигурен, че заслужавам да притежавам вашето сърце, затова ви моля за любов, а не за състрадание. Ако не ви харесвам, разделете се с мен! Ако отида с вас в Парма, не мога да гарантирам за себе си, понеже бих изпаднал в отчаяние. Моля ви за милостта: обмислете това! Ще видите, че бихте извършили непростима неправда спрямо мене, ако ми кажете: „Елате в Парма, но ви моля, не се опитвайте да ме видите там.“ Признайте, че не бихте се решили на подобно нещо.

— Признавам това, ако е вярно, че ме обичате.

— Хвала богу! Да, бъдете уверена, че ви обичам с цялото си сърце. И тъй, избирайте и произнесете присъдата!

— Значи все още в същия тон?

— Да.

— Но знаете ли също, че изглеждате сърдит?

— Не, защото това не е вярно. Това е решаващ за мен момент. Трябва да проклинам моята странна съдба и проклетите полицаи от Чезена, защото без тях не бих ви видял никога.

— Значи съжалявате, че сте се запознали с мене?

— Да. Та не съм ли напълно прав за това?

— Започвам да си поемам дъх, защото се басирам, че ще ми кажете да дойда с вас в Парма.

— Да, елате в Парма!

[1] Сгъваемо седалище в задната част на колата. — Б.пр. ↑

[2] Римско право; събраните от император Юстиниян съчинения на римските правници. — Бел.ред. ↑

Глава трета

Отпътувам щастлив от Болоня. Капитанът се раздели с нас в Реджио, където прекарвам нощта с Анриета. Пристигането ни в Парма. Анриета облича отново женски дрехи. Нашето щастие. Намирам мои роднини, но не се откривам.

Читателят ще отгатне, че ситуацията веднага се промени. Магическата дума: Елате в Парма! беше един щастлив обрат и аз веднага преминах от заплашителния тон към нежния, от строгия — към благия. Да, аз се хвърлих в краката й, прегърнах влюбено коленете й и ги целунах, изпълнен с нежност и благодарност. Нежен, покорен, благодарен, аз й се заклех, че не ще изискам от нея нито едно доказателство за благоволение, нито даже една целувка, преди да съм заслужил любовта й. Божествената жена беше приятно изненадана да ме види да преминавам така бързо от отчаяние към нежност и с едно изражение, което беше още по-любещо от моето, тя ми каза, че трябва да стана.

— Убедена съм, че ме обичате, но вярвайте също, че ще направя всичко, което зависи от мене, за да ви осигуря моето постоянство.

Тези думи изразяваха всичко. Държах устните си притиснати върху красивата й ръка, когато капитанът влезе отново. Той ни поздрави с най-искрен тон и аз му казах със сияещо лице, че ще поръчам конете. Излязох, оставяйки го сам с нея и скоро след това отпътувахме весели и доволни.

Преди пристигането ни в Реджио почтеният капитан ми каза, че според него благоприличието изисквало да го оставим да пътува сам за Парма, защото ако пристигнел заедно с нас, би дал повод за сплетни, биха му задавали въпроси и изобщо би се говорело много повече за нас, отколкото ако пристигнем сами. Анриета и аз намерихме тези основания за разумни и решихме веднага да прекараме нощта в Реджио и да го оставим да пътува с една пощенска кола за Парма. След като се уговори всичко това, той се сбогува и отпътува, след като ни обеща да обядва на следния ден с нас.

Поведението на добродушния унгарец трябваше да хареса както на приятелката ми, тъй и на мен, защото нашата деликатност изискваше да се въздържаме в негово присъствие.

Как би ни било възможно при промененото положение на нещата да живеем в Реджио в една и съща гостоприемница? Анриета не би могла да споделя вече с чест леглото на капитана; тя не би могла обаче да легне и в моето, без да наруши благоприличието. Ние тримата бихме се смели на подобно въздържание; бихме го намерили комично и все пак бихме му се подчинили.

Любовта е неприятелка на срама, макар често да търси тъмнина и тайнственост, но ако любовта трябва да се срамува, тя се чувствува унизена и загубва веднага три четвърти от своето достойнство и голяма част от своята прелест. Ще се разбере лесно, че Анриета и аз можехме да бъдем щастливи само когато се държахме далеч от спомена за добрия капитан. Вечеряхме сами. Бях опиянен от щастието си, което ми се отиваше твърде голямо и все пак беше тъжно. Но Анриета нямаше защо да ме упреква, тъй като и тя изглеждаше тъжна. Всъщност, това беше само смущение, защото се обичахме, но не бяхме имали време да се опознаем. Говорихме малко, не се каза нищо пикантно или интересно. Нашият разговор ни се струваше безвкусен и затова предпочетохме да се отдадем на мислите си. Знаехме, че ще прекараме нощта заедно, но от деликатност се страхувахме да заговорим за това. Каква нощ! Каква жена беше тази Анриета, която толкова много обичах и която ме направи толкова щастлив!

Едва три или четири дни по-късно аз се осмелих да я попитам какво би направила в Парма без пари и без познати, ако не бях се осмелил да обясня любовта си. Отговори ми, че вероятно би изпаднала в най-ужасно затруднение, но била убедена, че аз я обичам и предвиждала, че ще стане така, както наистина стана. Понеже била нетърпелива да узнае какво мисля за нея, ме помолила да преведа на офицера решението й, защото знаела, че той няма да се противопостави, а и не могъл да бъде повече заедно с нея. Освен това, понеже в молбата си, отправена чрез мен до капитана, не ме е споменала, е считала за невъзможно да не я попитам дали не бих могъл по някакъв начин да й помогна. По такъв начин тя би разбрала мнението ми и след това би взела решението си. Най-сетне тя сподели, че ако пропадне, то за това ще бъдат виновни съпругът й и свекърът й; те били чудовища.

При пристигането в Парма казах на стражата на градската врата пак името Фаруси, което носех и в Чезена; то беше семейното име на майка ми. Анриета написа собственоръчно Ана д’Арси, французойка. Докато отговаряхме на въпросите на писаря при портата, един изискан и млад французин ми предложи услугите си. Каза ми, че вместо да сляза в пощата, бих направил по-добре да отида у Д’Адремон, където ще получа жилище и храна по френски образец и най-добрите френски вина. Понеже видях, че предложението се хареса на Анриета, накарах да ме заведат там и ние получихме едно отлично жилище. Наех слуга срещу определена надница и сключих точно спогодба с господин Д’Адремон. След това подслоних болата си.

След като влязох за момент да кажа на приятелката си, че ще се видим отново за обяд, а на лакея — да чака в предната стая заповедите ми, излязох самичък.

Парма се намираше под ярема на едно ново правителство, затова с право можех да предположа, че навсякъде гъмжи от шпиони и не исках никакъв лакей по петите си, който вероятно повече би ми навредил, отколкото да ми помогне.

Намирах се в родния град на моя баща, където не познавах никого, но макар че бях сам, бях сигурен, че не ще ми е нужно дълго време, за да се оправя.

Когато вървях из улиците, струваше ми се, като че не бях вече в Италия. Чувах минувачите да говорят на френски или испански и хората, които не знаеха тези езици си шепнеха. Тръгнах напосоки по улицата, за да търся някой магазин за бельо.

Влязох и казах на една добра дебела матрона, която седеше на касата.

— Госпожо, бих желал да направя няколко покупки.

— Господине, ще повикам някого, който говори френски.

— Не е нужно, аз съм италианец.

— Хвала богу! Това е толкова рядко!

— Защо рядко?

— Вие не знаете значи, че дон Филипо е пристигнал и че съпругата му, госпожа дьо Франс, е на път?

— Радвам се за това. Търговията сигурно ще се оживи, хората ще забогатеят и ще се намира всичко.

— Без съмнение, но всичко е скъпо и ние не можем да свикнем с тези нови обичаи. Това е една лоша смесица от френска свобода и испанско насилие, която ще ни обърка главите. Какво бельо желаете?

— Преди всичко трябва да ви обърна внимание, че не се пазаря, та внимавайте: ако ми вземете много скъпо, няма да дойда повторно. Нужно ми е фино ленено платно за двадесет и четири женски ризи, бархет за долни рокли и елечета, муселин, батиста за носии кърпички и още някои други неща, които се надявам, че ги имате, понеже като чужденец, Бог знае в какви ръце ще попадна.

— Ще попаднете само в добри ръце, ако пожелаете да ме удостоите с доверието си.

— Мисля, че заслужавате. И тъй, доверявам се на вас. Трябва да ми намерите и шивачки, който могат да работят и в стаята на дамата, която иска да й се приготви всичко необходимо с най-голяма бързина.

— И дрехи?

— Също и дрехи, към тях шапка, пелерина, с една дума — всичко. Допуснете, че е гола.

— Ако има пари, то гарантирам ви, че ще получи всичко каквото пожелае. Млада ли е?

— Тя е четири години по-млада от мене и е моя жена.

— Ах, Бог да я благослови! Имате ли деца?

— Не, любезна госпожо, но и това ще стане.

— Разбира се. Ах, как ме радва това! Господине, ще ви изпратя перлата измежду всички шивачки. Впрочем направете си удоволствието и изберете каквото ви е нужно.

Аз взех най-хубавото каквото тя имаше и платих. Междувременно шивачката беше дошла, дадох на собственицата на магазина адреса си, помолих я да ми изпрати платове за дрехи и казах на шивачката и на дъщеря й, която я придружаваше, да дойдат с мен. Те взеха бельото, което бях купил и тръгнахме. По пътя купих копринени и ленени чорапи и поръчах да дойде един обущар, който живееше близо до гостоприемницата.

И сега възникна един възхитителен миг: Анриета, на която не бях казал нищо предварително, разгледа всичко с израз на пълно задоволство, но без да издава някакво самолюбие. Тя ми доказа признателността си с нежни похвали за избора ми и за красотата на купените от мен предмети. Тя не стана по-весела отколкото по-рано, но върху лицето й личеше израз на нежност, който беше по-ценен отколкото всякаква благодарност.

Прислужникът-надничар беше влязъл с шивачката. Анриета му каза любезно да излезе и да чака, докато бъде повикан. Шивачката се залови за работа, обущарят взе мярка и му казах да ни донесе пантофи. Четвърт час по-късно той се завърна, с него дойде и слугата. Обущарят говореше френски и разказа на Анриета различни весели истории, внезапно тя го прекъсна и попита слугата, който се навърташе в стаята съвсем безцеремонно, какво иска.

— Нищо, уважаема госпожо, аз съм тук, само за да получа заповедите ви.

— Не ви ли казах, че ще ви повикаме, когато имаме нужда от вас?

— Бих желал да зная кой от вас двамата е мой господар?

— Никой! — извиках аз, смеейки се. — Ето ви надницата, свободен сте!

Когато обущарят забеляза, че уважаемата госпожа говореше само френски, препоръча й един учител по езици.

— От каква народност е? — попита Анриета.

— Той е фламандец, уважаема госпожо — каза майсторът Ст. Криспин, — и е на около петдесет години. Ползува се с авторитета на много порядъчен човек. Взема три лири на час.

— Драги приятелю — попита ме Анриета, — би ли желал да взема този учител?

— Моля те за това, мило сърце, това ще те забавлява.

Обущарят се сбогува с обещанието, че ще й изпрати на следната сутрин фламандеца. Шивачката работеше прилежно. Докато майката кроеше, дъщерята шиеше, но понеже само едната не можеше да изработи много, казах на майката, че би ни направила услуга, ако ни намери още една шивачка, която да говори френски.

— Още днес ще я имате — отговори тя. — Същевременно си позволявам да ви предложа сина си за слуга. Ако го вземете, не ще имате нито крадец, нито шпионин около вас, а и той умее да се изразява съвсем сносно на френски.

— Аз мисля, мили приятелю — каза ми Анриета, че ще направим добре, ако го вземем.

Това беше достатъчно, за да дам веднага съгласието си. Когато един мъж обича и най-малкото желание на любимото същество е върховна заповед.

Майката отиде да доведе сина си и се завърна с него и другата шивачка. Синът беше млад човек на осемнадесет години, доста добре възпитан, благ, скромен и с приятно лице, който се казваше Кауданя.

Както е известно на читателя, баща ми беше родом от Парма и една от сестрите му се бе омъжила за някакъв Кауданя. Би било забавно, мислех си аз, ако тази шивачка е моя леля, а моят слуга — мой роден братовчед. Но да мълчим! Анриета ме попита дали ще ми е приятно, ако шивачката се храни заедно с нас.

— Моля те, обожаема Анриета, да не ме засрамваш за в бъдеще, когато става въпрос за подобни дреболии. Бъди уверена, моя нежна приятелко, че съгласието ми ще съпътствува и най-малките ти постъпки, ако това е възможно.

Тя ми благодари с усмивка, след това извадих една кесия от джоба си и й казах:

— Ето ти петдесет цехини, заплати сама всички дребни неща, от които се нуждаеш и за които аз не съм се сетил.

Тя взе парите, като ме увери, че й доставям голямо удоволствие.

Миг, преди да седнем на масата, дойде нашият добър унгарски капитан. Анриета изтича насреща му да го прегърне, като го наричаше свой любим татко, а аз последвах примера й, като го нарекох мой приятел. Любимото ми създание го помоли да идва всеки ден да се храни с нас. Когато доблестният войник видя всички женски същества, които работеха за Анриета, изпита извънредно голямо задоволство, което се изрази ясно на лицето му. Той се зарадва, че е настанил своята авантюристка така добре и радостта му достигна връхна точка, когато му казах, че дължа нему щастието си.

Ние имахме един отличен и весел обяд. Забелязах, че Анриета беше лакома, а моят стар офицер — чревоугодник. А и аз бях не по-малко и едното, и другото и успешно ги конкурирах. Пихме различни превъзходни вина, които господин Д’Адремон с право беше похвалил.

У моя млад слуга харесах уважението, с което той обслужваше всички ни — както господарите, така и майка си. Сестра му и другите шивачки се хранеха отделно.

По време на десерта ни съобщиха за идването на продавачката на бельо заедно с една друга жена и модистка, която говореше френски. Жената носеше със себе си модели за всякакви видове дрехи. Оставих Анриета да поръча по вкуса си шапка, кепета, ресни и др., но настоях да кажа мнението си при избора на дрехите. Впрочем приспособих се към вкуса на моята достойна за обожаване приятелка.

Принудих я да избере плат за четири рокли и чувствувах, че й дължах благодарност за нейното благоволение да ги приеме, защото колкото повече завладявах сърцето на прелестната жена, толкова повече усещах, че щастието ми се увеличава.

Когато вечеряхме сами, стори ми се, че открих сянка на печал по красивото й лице. Казах й го.

— Приятелю мой — отговори тя с тон, който проникна в сърцето ми, — ти харчиш много пари за мен и ако правиш това, за да те обичам повече, то знай предварително: тези пари са загубени, защото аз не те обичам повече отпреди и те обичам с цялата си душа. Всичко, което правиш за мен, може да ми достави радост само поради това, че все повече се убеждавам колко много си достоен за мене. Но за да те обичам, както заслужаваш, не се нуждая от подобни доказателства.

— Вярвам в това, обична приятелско и се поздравявам за щастието си. Но, позволи ми също да ти кажа, че постъпвам тъй само за да те обичам още повече, ако това ми е възможно. Желая да те видя да блестиш сред цялото общество. Ако ти прави удоволствие, мила приятелко, не трябва ли да бъда възхитен от това?

— Не бива да се съмняваш, че това ми доставя голямо удоволствие и в известен смисъл имаш право, като каза, че съм твоя жена. Но ако не си много богат, ще почувствуваш какви угризения ще изпитвам.

— Ах, ангел мой, моля те, остави ме да се считам за богат и вярвай само, че не можеш по никакъв начин да бъдеш причина за разоряването ми. Ти си родена само за моето щастие. Не мисли за нищо друго, освен да не ме напускаш никога и кажи дали мога да се надявам на това.

— Аз желая това, нежни ми приятелю, но кой може да разчита на бъдещето? Свободен ли си? Зависиш ли от някого?

— Свободен съм в пълния смисъл на думата и не завися от никого, освен единствено и само от тебе, моя очарователна повелителко.

— Душата ми се радва. Никой не може да те откъсне от мене, но за жалост, не мога да кажа, както знаеш, същото за себе си. Убедена съм, че ме търсят и знам, че ще бъда лесно открита. Ах, колко нещастна ще бъда, когато им се удаде да ме изтръгнат от прегръдките ти!

— Ти ме караш да се притеснявам! Има ли опасност тук от подобно нещастие.

— Не, защото трябва да бъда видяна от някой, който ме познава.

— Има ли вероятност този някой да е тук в Парма?

— Не.

— Тогава не оставяй нежността ни да бъде обезпокоявана от страх, за който няма основание. Преди всичко, любезна приятелко, бъди весела, каквато беше в Чезена!

— Искам да бъда такава с по-искрено сърце, мили приятелю, защото в Чезена бях нещастна, а сега съм щастлива.

— Допускам, че в Чезена е трябвало непрекъснато да се страхуваш да не бъдеш настигната от офицера, от когото беше избягала в Рим.

— Съвсем не. Това беше моят свекър, който, в това съм твърдо убедена, не е направил и най-малкия опит, за да научи къде съм отишла. Може само да се е радвал, че се е освободил от мене. А аз бях нещастна, защото бях в тежест на един мъж, когото не можех да обичам, с когото не можех даже да разменя една мисъл. Освен това не можех дори да си представя, че го правя щастлив. Моята скрита скръб се увеличи още повече вследствие на едно нещастно обстоятелство; считах се задължена да му давам милувки, той от своя страна мислеше, че ми е задължен за тях и аз се страхувах, че това би могло да увреди здравето му. И тази мисъл стана за мен истинска мъка. Не изпитвахме никаква любов един към друг. Разпилявахме само заради благоприличието това, което трябва да се дава на любовта.

— Значи, това въздържане не беше предизвикано от гордост?

— Не, трябва да призная това. Аз извърших глупостта, която ти е известна, понеже свекърът ми искаше да ме тикне в манастир, а това съвсем не беше по мой вкус. Впрочем, приятелю мой, позволи ми да премълча пред теб моята история.

— Уважавам тайната ти, ангеле мой. Не се страхувай, че ще ти стана досаден в това отношение. Нека се обичаме и нека не смущаваме нашето взаимно щастие поради страх от бъдещето!

На следната сутрин, след най-щастливата си нощ, аз бях още по-влюбен, отколкото предния ден. И така прекарахме три месеца опиянени от щастие.

Към девет часа дойде италианският учител по езици. Видях един човек с почтен изглед, учтив, скромен, малко, но добре говорещ, въздържан в отговорите си и образован по стария метод. Ние разговаряхме и аз трябваше да се смея, когато той ми каза съвсем убедително, че един християнин може да приеме Коперниковата система само като една научна хипотеза. Отговорих му, че тази система може да бъде само божията система, понеже тя е системата на природата, а светото писание не е книгата, от която християните биха могли да учат физика.

Тон изкриви лицето си в усмивка, в която познах Тартюф и ако се отнасяше само до мене, бих изпъдил бедния човек, но той можеше да забавлява Анриета и да я научи на италиански език, а това беше всичко, което изисквах от него. Моята любима му каза, че ще му дава всеки ден по шест лири за два учебни часа: една лира от Парма има стойността на пет френски су. Лекциите му не бяха скъпи. Тя взе още същия ден първия урок и след като свършиха, му дадох две цехини, за да купи няколко романа с вече призната стойност.

Докато моята скъпа Анриета вземаше урока си, разговарях с шивачката, за да разбера дали не сме роднини.

— Каква професия има мъжът ви?

— Той е дворцов управител при маркиз Лиса.

— Баща ви жив ли е още?

— Не, господине, починал е.

— Как се казваше?

— Скоти.

— А живи ли са още бащата и майката на мъжа ви?

— Баща му е починал, но майка му живее още при неговия чичо каноника Казанова.

Не ми беше нужно повече. Добрата жена беше моя втора братовчедка и децата й бяха мои племенници и племеннички. Моята племенница Джанетина не беше красива, но изглеждаше добро момиче. Продължих разговора си с приказливата майка.

— Доволни ли са пармезанците, че са станали поданици на испански принц?

— Доволни? Човек тогава би трябвало лесно да се задоволява, защото се намираме в един истински лабиринт. Всичко е обърнато надолу с главата, не знаем вече къде сме. Щастливото време, когато управляваше фамилията Фарнезе, не съществува вече! Гледах завчера комедията и цялата зала се смя с цяло гърло на Арлекино. И помислете си: дон Филипо, нашият нов херцог, който би могъл преспокойно да си остане в своята Испания, полагаше всички усилия да сдържи смеха си. Какво ще кажете за това? За нас ли са такива нрави, ние, които толкова обичаме да се смеем? О! Добрият херцог Антонио, бог да го прости, беше положително по-достоен княз от този и не се прикриваше от своите поданици, когато беше весел, защото той се смееше понякога така спонтанно, че го чуваха на улицата. Сега сме в една невероятна бъркотия и от три месеца насам никой в Парма не знае колко е часът.

— Да не са повредили часовниците?

— Не, но откакто бог е създал света, слънцето винаги е залязвало около двадесет и три и половина и в двадесет и четири биеха ангелус[1]: всички добри хора знаеха, че тогава се запалва свещта. Сега обаче е съвсем объркано. Слънцето е полудяло, защото залязва всеки ден по различно време. Това наричат урегулиране. Но знаете ли защо? Защото сега всеки знае, че се обядва в дванадесет часа. Бога ми, хубаво регулиране! По времето на Фарнезе хората се хранеха, когато имаха апетит и така беше много по-добре.

Разбира се, намерих тази мисъл малко особена, но все пак разумна в устата на една жена от народа, защото наистина съм на мнение, че едно правителство не би трябвало да разстройва насила обичаи и че невинни заблуждения трябва да се премахнат само стъпка по стъпка.

Анриета нямаше часовник. Аз исках да й доставя удоволствието да й подаря един и излязох с това намерение, но след като купих един много красив часовник, помислих също и за обици, ветрило и множество красиви дреболии и ги купих. Тя прие всички тези дарове на любовта с една деликатна нежност, която ме изпълни с блаженство. Когато се върнах, учителят й беше още при нея.

— Бих могъл — каза ми той — да преподавам на госпожата хералдика[2], география и геометрия, но тя знае всичко това. Госпожата е получила много прилежно образование.

Учителят се казваше Валентин дьо ла Хей — инженер и професор по математика. За него ще имам случай да говоря много в тези спомени и читателят ми ще го опознае по-добре от неговите постъпки, отколкото от един портрет, който бих могъл само да скицирам. Мимоходом искам да кажа също това, че той беше един достоен ученик на Ескобар[3], един истински Тартюф.

Ние се хранехме заедно с нашия унгарец. Анриета беше все още облечена като офицер и аз горях от желание да я видя като жена. На следния ден трябваше да й бъде донесена една рокля. Долни фусти и ризи вече имаше.

Анриета искреше от ум и изтънчен хумор. Модистката, една лиончанка, влезе сутринта и каза:

— Госпожо и господине, имам чест да ви пожелая добър ден.

— Защо? — попита приятелката ми — не казвате господине и госпожо?

— Винаги съм забелязала, че на дамите се оказват по-големи почести.

— Но от кого изискваме тези почести?

— От мъжете естествено.

— А не виждате ли, че жените стават смешни, когато те оказват на мъжете същите почести, които изискват от тях? За да не им дадем повод да бъдат някога неучтиви спрямо нас, трябва да внимаваме да ги изпреварваме с добър пример.

— Уважаема госпожо — каза изтънчената лиончанка, — намирам урока ви отличен и ще го използувам.

Тази женска словесна борба ме настрои весело.

Онези, които вярват, че една жена не е достатъчна, за да направи един мъж щастлив през всичките двадесет и четири часа на денонощието, не са притежавали никога една Анриета. Щастието, което ме преизпълваше, беше много по-съвършено, когато разговарях с нея, отколкото когато я държах в прегръдките си. Тя беше чела много, без да бъде учена, тя говореше логично като математик, но леко и непретенциозно и във всичко примесваше онази естествена миловидност, която придава прелест на всяко нещо. Понеже, не си поставяше никога за цел да изпъква с ума си, то когато понякога правеше някоя значителна забележка, съпровождаше я с усмивка, която придаваше на думите й оттенък на простота, като същевременна я правеше разбираема за всекиго. По такъв начин тя правеше даже и такива хора духовити, които не притежаваха никакъв ум, като спечелваше с това всички сърца. Една красота без ум не предлага на любовта само материалната наслада от нейните прелести, напротив, една грозна, но духовита, пленява с прелестите на ума си и най-накрая не остава на мъжа нищо повече да желае. Следователно, как трябваше да се чувствувам аз, че не можех да измеря щастието си! Нека се попита една красота без ум дали би сменила с готовност една малка част от прелестите си срещу достатъчно количество ум. Ако е искрена, ще каже: Не, аз съм доволна от това, което имам, но защо е доволна? Защото не чувствува нуждата от ум. Нека се попита една умна грозотия, дали иска да смени своя ум с красота. Без колебание тя ще каже: Не. Защо? Защото познава ума си и знае, че той й замества всичко друго.

Една умна жена, която не е създадена да направи един мъж щастлив, това е учената жена. Учеността е неподходяща за една жена, защото тя уврежда нежността на характера й, нейната миловидност, онази нежна свенливост, която придава на женския пол такава прелест, впрочем досега една жена никога не е надхвърляла известни граници на познанието и многословието на учените жени се харесва само на глупаци. Нито едно голямо откритие не е направено от жена. Женският пол е лишен от онази духовна сила, която е едно излъчване на телесната сила; но по отношение на разумни изводи, също по нежност на чувствуването и в много други отношения, които са в по-голяма връзка със сърцето.

Постави един софизъм на някоя умна жена, то тя не ще знае да го обясни, но въпреки това не ще се остави да бъде излъгана; даже и да не ти го каже, тя ще те накара да почувствуваш, че не е съгласна с подобно нещо. Напротив, мъжът, който намира този софизъм за неразрешим, го приема най-накрая буквално и в това отношение учената жена е напълно мъж. Какъв мъчно поносим товар е била Дасие[4]! Бог да пази от такава добър мъж.

Когато шивачката дойде, Анриета ми каза, че не бива да присъствувам на преобразяването й, предложи ми да отида да се разходя, докато стане отново същинската тя.

Аз се подчиних, защото когато обичаме, едно истинско удвояване на щастието е да изпълним най-малкото желание на обожаваното същество.

Понеже разходката ми нямаше определена цел, влязох у един френски книжар и там се запознах с един умен гърбав и по този повод трябва да кажа, че нищо не е толкова рядко, колкото един гърбав без ум. Това наблюдение съм направил във всички страни. Не че умът прави гърбав, а защото хвала богу, не всички умни хора са гърбави. Но би могло да се постави като общовалидно правило, че гърбицата придава ум, понеже незначителното число гърбави, които притежават малко или никакъв ум, не изменя правилото. Гърбавият, за когото е дума тук, се наричаше Дюбоа-Шатлеро. Той беше опитен гравьор и същевременно директор на монетите на инфанта — херцог на Парма, макар че този малък княз не притежаваше собствена монета.

Прекарах един час с този умен гърбав, който ми показа множество гравирани от него медни плочи; след това се завърнах в хотела, където срещнах нашия унгарец, който чакаше Анриета. Той знаеше, че тя щеше да ни приеме в женски дрехи.

Вратата се отвори и една прелестна жена ни поздрави с очарователен поклон, на който липсваше както несръчността, така и свободата, която е присъща на военната униформа. Нейният вид ни смая. Ние не бяхме на себе си. Тя ни покани да седнем от двете й страни, отправи на капитана поглед, пълен с приятелство и стисна ръката ми с една затрогваща нежност, но без онази външна доверчивост, която един млад офицер може да си позволи, без да навреди на любовта, която не подхожда на една добре възпитана жена. Нейното благородно и изискано държание ме накара, без това да бъде за мен някаква принуда, да си наложа също подобно държане, защото тя не играеше някаква комедия, а само приемаше отново своя естествен темперамент, не ми беше трудно да се нагодя към държането й.

Аз я наблюдавах с възхищение. Завладян от едно чувство, за което не се опитах да си дам сметка, аз взех ръка й, за да я целуна, но преди да я поднеса до устните си, тя ми предложи своята красива уста.

— Та не съм ли все същата? — попита ме тя с един тон, пълен с вътрешно чувство.

— Не, моя божествена приятелко! Вие не сте вече същата, в моите очи не вече, защото не ми е възможно да ви говоря на ти. Вие не сте вече онзи духовит, но свободен фараон, че вие държите банката, но печалбата би била толкова малка, че не си заслужава трудът да се говори за нея.

— В женските си дрехи сигурно не бих се осмелила да кажа още веднъж такива думи. И все пак, мили приятелю, аз не съм поради това по-малко твоята Анриета — Анриета, която в своя живот е направила три лудории, от които последната би ме съсипала, ако не беше ти.

Тези думи ми направиха толкова силно впечатление, че без малко щях да се хвърля в краката й да я помоля за прошка, задето не съм я уважавал повече. Но Анриета забеляза състоянието ми и за да сложи край на тази трогателна сцена, започна да разтърсва нашия добър капитан, който седеше като статуя. Той се засрами, задето се е отнасял с една такава жена като с авантюристка, тъй като не допускаше някаква измама на чувствата си. Гледаше я съвсем объркан и правеше непрестанни почтителни поклони, като че ли с това искаше да поправи грешката си. Но без какъвто и да е укор, тя като че му казваше:

„Приятно ми е, че според досегашното ти мнение струвам повече от десет цехини.“

Ние седяхме на масата и тя изпълняваше ролята на домакиня с едно непринудено държане, което показваше дълъг опит. Отнасяше се с капитана като с уважаван приятел, а с мен — като с любим съпруг.

Капитанът ме помоли да й кажа, че ако я бил видял така в Чивитавекия, когато слязла от тартана, то никога не би му дошло на ум да изпрати своя чичероне при нея.

— О! Кажи му, че в това съм напълно убедена, но все пак много е чудно, че една женска пола вдъхва повече уважение, отколкото една униформа.

— Моля, не хули тази униформа, защото на нея дължа щастието си!

— Да — каза ми тя смила усмивка, — както и аз моето на полицаите от Чезена.

Останахме дълго на масата, заети с приятни разговори, отнасящи се почти изцяло до нашето щастие, и само затруднението, в което изглежда се намираше добродушният унгарец тури най-сетне край на нашия разговор и на нашия обяд.

[1] Католическа молитва. — Б.пр. ↑

[2] Наука за гербовете. — Б.пр. ↑

[3] Антонио Ескобар и Мендоса — учен йезуит, известен като моралист и казуист (1589–1669). — Бел.ред. ↑

[4] Ана Дасие, дъщеря на учения Танеги и жена на френския филолог Дасие, авторка на редица полемични съчинения. — Бел.ред. ↑

Глава четвърта

Въпреки упорството на Анриета, вземам ложа в операта. Господин Дюбоа идва при нас на обяд. Разсъждения на Анриета върху щастието. Отиваме у Дюбоа, чудновата дарба, която приятелката ми развива там. Господин Дютийьо. Великолепен дворцов празник в парка на херцога. Съдбоносна среща. Среща с любимеца на инфанта, господин Антоан.

Щастието, което изпитвах, беше много голямо, за да бъде дълготрайно и то трябваше да ми бъде отнето. Но да не изпреварваме събитията!

След пристигането на съпругата на инфанта дон Филипо госпожа дьо Франс казах на Анриета, че искам да наема една ложа в операта и ще отиваме всеки ден. Тя ми беше казала няколко пъти, че музиката е най-голямата й страст, и аз не се съмнявах, че тя с радост ще одобри плана ми. Не беше виждала още никаква италианска опера и вероятно любопитствуваше да се запознае също и с тази част от славата на Италия. Представете си изненадата ми, когато я чух да извиква:

— Как, драги приятелю, ти желаеш да ходиш всеки ден в операта?

— Мисля, мила приятелко, че ако не отиваме, бихме дали на лошите езици материал за клюки.

— Обичам музиката до полуда, мой нежни приятелю, но само пред мисълта, че трябва да излезем, треперя, без да искам.

— Ако ти трепериш, то аз изтръпвам, но ние трябва да отидем в операта или да заминем оттук, да отидем в Лондон или някъде другаде! Заповядай — аз съм готов да направя всичко, каквото поискаш.

— Вземи ложа, която не е изложена много на погледи.

Взех една ложа на втори балкон, но понеже театърът беше малък, то една красива жена можеше мъчно да остане незабелязана.

— Не вярвам — отговори тя, — че се излагам на някаква опасност, понеже в списъка на чужденците, който ми даде да прочета, не намерих нито едно познато име.

И тъй, Анриета дойде с мен в операта. Не беше си поставила червило и в ложата не горяха свещи. Първата вечер се даваше една комична опера; музиката на Буранело беше отлична и артистите много добри.

Приятелката ми си служеше с бинокъла си само за да гледа действието на сцената и никой не ни обърна внимание. Понеже краят на второто действие много й хареса, обещах да й набавя нотите.

При четвъртото или петото ни посещение господин Дюбоа дойде при нас в ложата. Понеже не исках да го представя на приятелката си, задоволих се да го попитам, с какво бих могъл да му услужа. Той ми предаде нотите, които му бях поръчал. Платих му цената и му благодарих за услужливостта. Понеже се намирахме срещу ложата на херцога, попитах го случайно, дали е приготвил вече портретите на техни височества. Отговори ми, че е направил вече два медала и аз го помолих да ми ги донесе в злато. Той ми обеща това и си отиде. Анриета не беше го погледнала нито веднъж. Това беше редно, тъй като не бях й го представил. Но на следния ден, когато седяхме на трапезата, той съобщи за идването си. Господин Дьо ла Хей, който се хранеше с нас, ни поздрави заради познанството ми с господин Дюбоа и щом последният влезе, той го представи на своята ученичка. Естествено, сега Анриета трябваше да го приеме приятелски и тя се държа отлично.

След като му благодари за партитурата, тя го помоли да й набави още няколко други мелодии и артистът се съгласи с тази молба, която му доставяше удоволствие.

— Господине — ми каза Дюбоа, — позволих си да дойда при вас, за да ви покажа медалите, за които ме питахте, ето ги.

Върху единия се виждаха инфантът и неговата съпруга, другият носеше само образа на дон Филипо. Двата медала бяха извънредно красиво изработени и ние ги похвалихме с право.

— Работата не може да се плати — каза му Анриета, — но златото може да се смени с друго.

— Уважаема госпожо — отговори скромно артистът, — те тежат шестнадесет цехини.

Тя му ги плати веднага и го покани да дойде и друг път. През това време беше поднесено кафето и Анриета го покани да пие с нас. В момента, когато искаше да сложи захар в чашата му, Анриета го попита, дали обича кафето сладко.

— Вашият вкус, уважаема госпожо — отговори галантният гърбав, — ще бъде положително и мой вкус.

— Отгатнахте, значи, че аз пия кафето винаги без захар, радвам се много, че споделяте този вкус с мене.

С тези думи тя му подаде много любезно чашата без захар, след това обслужи Дьо ла Хей и мен, като ни даде предостатъчно захар, и напълни своята чаша по същия начин, както тази на господин Дюбоа. Едва се сдържах да не се изсмея високо, защото моята французойка, която обикновено пиеше кафето по парижки начин, което значи много сладко, пиеше сега горчивото питие с едно изражение, като че то й доставяше най-голяма наслада, и принуди по такъв начин господин директора да показва доволно лице от лошата шега. Изтънченият гърбав бе наистина наказан за своя блудкав комплимент, но от това той не се смути, а хвалеше кафето и даже твърдеше, че този бил единственият начин да се наслади човек от приятния му аромат.

Когато Дюбоа и Дьо ла Хей си отидоха, ние се смяхме на тази шега. Но аз й казах:

— Ти ще бъдеш първата жертва на твоята лошота, защото, ако той се храни у нас, ще бъдеш принудена да продължаваш да играеш своята роля, за да не се издадеш.

— О, аз лесно ще намеря средство да пия кафето си добре подсладено, а него да го оставя да изпива и за в бъдеще чашата на горчивината.

След един месец Анриета говореше свободно италиански и това тя дължеше повече на постоянното упражнение с моята братовчедка Джанета, която й слугуваше като слугиня, отколкото на уроците на господин Дьо ла Хей, понеже чрез уроците се научават само правилата за разговор, обаче е нужно упражнение. Понеже имах щастието да живея в интимни връзки с тази достойна за обожаване жена, за което време аз научих повече френски, отколкото бях научил при Далаква.

Ние бяхме двадесет пъти в опората, без да направим нито едно запознанство и живеехме щастливо в пълния смисъл на думата. Излизах само с Анриета и използувахме винаги кола. Никой не можеше да говори с нас и затова никой не ме познаваше.

От отпътуването на нашия добър унгарец насам, господин Дюбоа беше единственият, който от време навреме идваше у нас на обяд, Дьо ла Хей, напротив, беше наш всекидневен сътрапезник. Дюбоа бе любопитен да узнае кои сме, но беше хитър и не се издаваше. Впрочем ние бяхме въздържани, без да го подчертаваме и любопитството му не можеше да бъде задоволено. Един ден той ни разказа за блясъка, който царял в двора на инфанта след пристигането на госпожа дьо Франс и за наплива на чужденци от двата пола, които понастоящем се намирали в Парма. И обръщайки се особено към Анриета, той каза:

— Чуждите дами, които видяхме тука, са ни в по-голямата си част непознати.

— Може би много от тях не биха се показали, ако не бяха непознати.

— Това е твърде възможно, уважаема госпожо, но аз ви уверявам, че даже когато те привличат внимание със своята красота или със своя накит, то това отговаря на желанията на нашето владетелско семейство да цари пълна свобода. Надявам се, уважаема госпожо, че ще имаме честта да ви видим при двора.

— Това едва ли ще стане, понеже ми се струва извънредно смешно, когато една жена отива в двора, без да бъде представена, особено когато държи да бъде представена.

При тези последни думи, които Анриета произнесе с натъртване, малкият гърбав не знаеше какво да отговори, приятелката ми използува създадената от това пауза и даде на разговора друга насока. След отиването му ние се смяхме над поражението, което любопитството на нашия гост беше претърпяло, но казах на Анриета, че трябва наистина да прости на всички, които прави любопитни, понеже… Тя ме прекъсна, като покри лицето ми с нежни целувки. Така опиянени от щастие и доволни всеки момент от самите нас, ние се смяхме на мърморещите философи, които отричат, че има съвършено щастие на земята.

Та какво искат, приятелю, онези празноглавци, които твърдят, че щастието не било дълготрайно? Какво разбират те под тази дума? Когато й придават смисъла на постоянство, безсмъртно и непрекъснато, то имат право, но тъй като човек сам не е такъв, то естествено също щастието не може да бъде такова. Всяко щастие е дълготрайно още само преди това, че съществува и за да бъде дълготрайно, то трябва само да е налице. Но ако под съвършено щастие някой разбират една последователност от разновидни и никога непрекъсващи се радости, то те не са прави, защото оставяйки си след всяко удоволствие почивка, ние имаме време да познаем щастливото състояние в неговата действителност, или с други думи, тези необходими моменти на почивка са един истински извор на наслади. Човек може да бъде щастлив само тогава, когато след собствено обмисляне се намира за такъв, а той може да обмисля само когато е спокоен; значи всъщност той никога не би бил напълно щастлив без тази почивка. И тъй, насладата, за да бъде наслада, трябва да престане да действува. Всъщност, какво означава думата дълготрайно?

Всеки ден настъпва един момент, когато пожелаваме да спим, последното е едно отражение на несъществуването. И въпреки това, може ли да се отрече, че то е едно удоволствие? Не, най-малко, струва ми се, това не може да се направи без непоследователност; защото приспи ли ни се, ние предпочитаме съня пред всякакви други наслади, но можем да бъдем благодарни на съня едва когато ни е напуснал.

Който твърди, че никой не може да бъде щастлив в продължение на целия си живот, той говори малко лекомислено. Философията ни учи на тайната да си изградим едно такова щастие; но трябва да е налице условието, че сме запазени от телесни страдания; едно щастие, което в този вид продължава цял живот, може да се сравни с букет, който е направен от хиляди цветя и който е тъй красив и така добре подреден, че би могъл да се вземе само за едно цвете. Значи, дали е невъзможно да прекараме тук целия си живот тъй както сега прекарахме един месец, винаги бодри, винаги доволни един от друг, без да изпитваме каквато и да е празнота или нужда? И за да имаме това щастие, необходимо ни е да умрем само в дълбока старост, говорейки за нашите сладки спомени. Положително едно такова щастие би било дълготрайно. Смъртта не би го прекъснала, тя би му сложила край.

Така философствуваше над чувствата моята приятелка Анриета с мен в продължение на дълги очарователни часове. Тя философствуваше по-добре отколкото Цицерон в своя Тускулан, но тя призна, че това дълготрайно щастие, чиято идея възхищаваше, би могло да съществува само между две същества, които живеейки заедно, щяха да бъдат постоянно влюбени един в друг, при това здрави телесно и душевно, просветени и достатъчно богати, най-сетне биха имали донякъде същия вкус, същия характер и същия темперамент. Щастливи са влюбените, при които умът може да заеме мястото на чувствата, когато последните се нуждаят от почивка! След това идва сладкият сън, който трае дотогава, докато физическата хармония отново бъде възстановена. При събуждането чувствата заемат мястото си, винаги готови да действуват отново.

За човека важат същите условия, както за вселената; би могло да се каже, че съществува пълно сходство. Понеже, ако изключим вселената, не съществува и човекът, а ако изключим човека — не съществува вселената. Защото, да приемем, че има само неодушевени материи, кой би могъл да си състави понятие за тях? Без идеята, тъй като от всичко идеята е най-същественото. Идеи обаче има само човекът. Впрочем, ако отстъпим от формата, ние не можем вече да си представим съществуването на материята и обратно.

Аз бях с Анриета също така щастлив, както тази достойна за обожаване жена беше с мен. Ние се обичахме безкрайно много, задоволявахме се напълно, живеехме абсолютно един в друг и един за друг. Тя ми повтаряше често хубавите стихове на добрия Лафонтен.

И ние живеехме по този съвет, защото никога миг на отегчение или на изтощение не прекъсна нашето щастие, никога не почувствахме някакво помрачение в блаженството, на което се наслаждавахме.

В деня след края на операта господин Дюбоа се храни с нас, след ядене той ни каза, че поканил за следния ден първия певец и първата певица и че зависело само от нас, ако искаме да чуем отново най-хубавите арии, които те пели на сцената. Щели да пеят в една сводеста зала в неговата вила, която била извънредно удобна за разгръщане на гласовете им. Анриета му благодари многократно, но забеляза, че има крехко здраве и затова не можела да поеме задължения от един ден за друг. След това даде на разговора друга насока.

Щом останахме сами, аз я попитах защо не иска да се забавлява у Дюбоа?

— Бих отишла, мой мили приятелю, и дори с най-голямо удоволствие, ако не се страхувах да не срещна там някого, който би могъл да ме познае и по такъв начин да смути щастието, на което се наслаждавам.

— Ако имаш някакъв нов повод за страх, то правиш добре, като си предпазлива, но ако това е само някаква неопределена боязливост, ангеле мой, защо искаш да се лишиш от едно истинско и съвсем невинно удоволствие?

— Но, сърце мое, ти не бива да вярваш, че аз съм по-малко смела от теб. Ние ще отидем у Дюбоа веднага след ядене. Преди това певците не ще започнат. Впрочем, приятелю мой, понеже той не разчита на нас, то не е поканил никого, който би любопитствувал да говори с мен. Ще отидем, без да му казваме и без да ни очаква, до известна степен ние ще му направим приятна изненада.

От думите й говореха предпазливост и любов, две неща, които толкова рядко са съединени едно с друго. Отговорих й с една прегръдка, в която имаше колкото възхищение, толкова и нежност и на следния ден към четири часа следобед отидохме у господин Дюбоа. За наша изненада намерихме го сам с едно красиво момиче, което той ни представи като своя сестриница.

— Възхитен съм, че ви виждам — каза ни той, но тъй като не се осмелявах да се надявам на щастието да дойдете в къщата ми, то от проектирания обяд направих една малка вечеря и се надявам, че ще бъдете така добри да я почетете с присъствието си. Двамата виртуози ще дойдат скоро.

По такъв начин бяхме принудени въпреки волята ни да вземем участие във вечерята.

— Поканили ли сте гости? — попита Анриета.

— Вие ще се намерите — отговори й той с изражение на победител, — сред едно достойно за вас общество. Съжалявам само, задето не съм поканил никакви дами.

На тази галантна и мила забележка, която беше отправена особено към Анриета, моята приятелка му отговори с поклон, придружен с усмивка. Видях с удоволствие израза на задоволство върху лицето й. Но тя само прикриваше неприятното чувство, което изпитваше. Възвишената й душа не искаше да се покаже неспокойна, а аз не проникнах в съкровените й мисли, не допускайки, че би трябвало да се страхувам от нещо. Бих мислил и действувал другояче, ако знаех цялата й история, не бих я оставил в Парма, а бих отишъл с нея в Лондон и тя би се радвала много на това.

Скоро дойдоха двамата певци. Това бяха Ласки и госпожица Балиони, която по това време беше много красива.

Постепенно дойдоха и всички гости.

Те бяха всички французи и испанци и все господа на средна възраст. Не стана дума за представяне и аз се удивих от такта на любезния Дюбоа. Но понеже всички бяха дворцови кавалери с изискани маниери, то този пропуск спрямо етикецията не попречи да окажат на приятелката ми всички почести. Тя ги приемаше с онази лекота и изисканост, които са познати само във Франция и даже и там само в най-доброто общество, с изключение на няколко провинции, където благородството, което несправедливо наричат добро общество, оставя малко прекалено да се прояви отличаващото го високомерие.

Концертът започна с една великолепна симфония, след това двойката артисти изпяха много добре един дует. После се яви един ученик на прочутия Бандини и изсвири един чело концерт, който получи всеобщо одобрение.

Ръкопляскането продължаваше още, когато Анриета стана внезапно, приближи се до младия артист и взе челото от него, като му каза със скромно, но доверчиво изражение, че искала да придаде по-голяма стойност на инструмента. Тя зае мястото на младия човек, взе челото между краката си и помоли оркестъра да започне още веднъж концерта. Настъпи пълно мълчание, но аз треперех като трепетлика и бях близко до припадък. За щастие, всички погледи бяха отправени към Анриета и никой не ме гледаше. Даже и тя не гледаше към мен, не се осмеляваше, защото ако беше хвърлила един поглед на красивите си очи върху мен, то би загубила смелостта си. Впрочем, понеже нея видях да заема поза за свирене, почнах да се лаская с надеждата, че е искала да направи само приятна шега. Но когато видях първото теглене на лъка по струните, получих толкова силно сърцебиене, защото помислих, че ще умра.

Но представете си чувствата ми, когато напълно заслужено ръкопляскането след първата част заглуши съвсем оркестъра. Този бърз преход от силен страх към прекомерна радост ме постави в едно възбуждане, наподобяващо на най-силна треска. Ръкопляскането изглежда, не правеше на Анриета никакво впечатление, без да отклони очите си от нотите, които виждаше за пръв път, тя изсвири една след друга още шест части със същото съвършенство. Когато напусна мястото си, тя не отправи към компанията никакъв знак на благодарност за ръкоплясканията, а се обърна с любезно изражение към младия артист и му каза с приятелска усмивка, че никога не е свирила на по-добър инструмент. След това се обърна към компанията и каза:

— Моля ви да извините малката суетност, която ме принуди да злоупотребя в продължение на половин час с вашето търпение.

Този достоен и същевременно прелестен комплимент съвсем ме развълнува и аз се скрих в градината, за да заплача там, където никой не можеше да ме види.

— Та коя е тази Анриета? — извиках аз с трогнато сърце, проливайки сълзи. Какво е това съкровище, което притежавам! Моето щастие ми се струваше твърде голямо, за да мога да бъда достоен за него.

Потънал в тези размишления, които правеха сълзите ми двойно по-сладки, аз бих останал още дълго в градината, ако сам Дюбоа не беше ме потърсил. Той ме намери въпреки нощната тъмнина, която цареше в алеята, където аз мечтаех.

Той беше неспокоен поради моето изчезване, но аз го успокоих, като му казах, че едно леко замайване ме е принудило да изляза, за да подишам чист въздух.

По пътя имах време да изсуша сълзите си. Все пак не можах да премахна червенината от очите си и за щастие последната бе забелязана само от Анриета, която ми каза:

— Знам, ангеле мой, какво си правил там!

Тя ме познаваше и можеше лесно да отгатне какво впечатление беше направила тази вечер на моето сърце.

Дюбоа беше събрал у себе си най-приятните кавалери от двора и вечерята, която той им даваше, беше наредена без разхищаване, но с вкус. Аз седях срещу Анриета, която, като единствена дама, естествено привлече вниманието на всички върху себе си, но тя би могла само да спечели, ако беше заобиколена от един кръг от дами, които положително би превъзхождала, без да се нуждае от други помощни средства, освен от своята красота, своя ум и своите благородни маниери. Тя придаваше прелест на вечерята с обаянието, което излъчваше в разговора. Дюбоа не говореше, но той сияеше от гордост, че му се е удало да има гостенка с една толкова пленяваща красота. С голямо умение тя каза всекиму по нещо любезно и проявяваше толкова такт, че никога не казваше нещо хубаво, без да ме намеси. От своя страна, аз показвах към моята богиня покорност, преданост и благоговение, но тя искаше всеки да отгатне, че аз съм нейният оракул. Тя би могла да бъде счетена за моя жена, но така, както аз се държах спрямо нея, това би трябвало да наглежда невероятно.

Когато разговорът дойде до качествата на френската и испанската нация, Дюбоа избърза да я попита, на коя нация дава предимство.

Въпросът беше извънредно деликатен, тъй като половината от присъстващите бяха испанци, а другата половина — французи.

Но Анриета отговори така добре, че испанците биха искали да бъдат французи, а французите — испанци. Ненаситен, Дюбоа я запита след това какво мисли за италианците. Аз изтръпнах. Някой си господин дьо Ком поклати неодобрително глава, но приятелката ми не отклони въпроса.

— Какво да ви кажа за италианците? — попита тя. Аз познавам само един-единствен, ако съдя по единия за всички, преценката ми би била сигурно много благоприятна за тях. Но един-единствен пример не може да служи за правило.

По-добре тя не би могла да отговори по никой начин. Но, както читателят може да си помисли, аз се направих като че не бях чул нищо и за да попреча на недискретния Дюбоа да разпитва по-нататък, дадох на разговора друга насока, като му зададох няколко безлични въпроса.

Разговорът се пренесе върху музиката и по този повод един испанец попита Анриета дали не свири на някакъв друг инструмент, освен чело.

— Не — отговори му тя, — имах влечение само към чело. Научих го в манастира, за да угодя на майка си, която свиреше доста добре и ако баща ми, съобразявайки се с правилата, не бе изрично заповядал и ако при това не бе подкрепен от епископа, игуменката никога не би ми позволила да свиря.

— Та каква причина би могла тя да има да ви забрани това?

— Набожната годеница на Бога твърдеше, че бих могла да свиря чело само в едно неприлично положение.

При тези думи испанците си захапаха устните, французите обаче се изсмяха високо и не се скъпяха със своите епиграми относно съвестната калугерка.

След няколко минути Анриета направи едно леко движение, като че моли за позволение да стане. Станахме всички и след малко си отидохме.

Горях от желание да остана сам с богинята на моята душа, зададох й стотина въпроси, без да й дам време да отговори.

— Ах, ти имаш право, моя Анриета, задето не искаше да отидеш, понеже беше сигурна, че ще ми създадеш неприятели. Сигурно ме ненавиждат, но аз се смея на това: ти си целият свят за мен. Жестока приятелко! Ти щеше почти да ми отнемеш живота с твоето чело, защото не можех да смятам въздържанието ти за естествено и помислих, че си полудяла. Но когато след това чух, трябваше да изляза, за да дам свобода на сълзите си. Те ме освободиха от ужасната тежест, която изпитвах. Кажи ми сега, заклевам те, какви таланти още притежаваш? Не скривай никой от мен, защото би могла да ме убиеш, ако го проявиш внезапно по изненадващ начин.

— Нямам никакви други таланти, сърце мое, изпразних чувалчето си наведнъж, сега ти познаваш напълно твоята Анриета. Ако преди един месец не беше ми казал случайно, че намираш музиката съвсем безвкусна, то сигурно бих ти разказала, че свиря много добре на чело, но те познавам, ако ти го бях казала, ти би побързал да ми набавиш инструмент, а твоята приятелка не желае да се забавлява с нищо, което те отегчава!

Още на следния ден тя получи едно отлично чело. Далеч от това да ме отегчи някога, тя ми доставяше чрез него всякога една нова наслада и аз вярвам, че един човек, който няма наклонност към музиката, ще стане непременно страстен любител, когато изпълняващото я лице е постигнало съвършенство и когато той обожава това лице.

Човешкият глас на челото надминава този на всеки друг музикален инструмент, той проникваше всеки път в сърцето ми, когато моята приятелка свиреше. Последната беше убедена в това и ми доставяше всекидневна наслада. Бях така възхитен от нейната дарба, че й предложих да дава концерти, но тя беше тъй предпазлива да не се съгласи на това. За жалост, въпреки предпазливостта й, не можехме да отклоним волята на съдбата. Съдбоносният Дюбоа ни посети в деня след хубавата вечеря, за да ни благодари и да получи похвалите, които ние му направихме за неговия концерт, за неговата вечеря и за неговото отбрано общество.

— Чувствувам, уважаема госпожо — каза той на Анриета, че ще трябва да положа голям труд, за да се отбранявам срещу настоятелните молби, с които ще ме обсипят да ви бъдат представени.

— Вашият труд, господине, не ще бъде много голям, както знаете, аз не приемам никого.

Дюбоа не се осмели да говори повече за представяне.

На същия ден получих едно писмо от младия капитан, който ми съобщаваше, като притежател на ножа и ножницата на Свети Петър, че ходил до Франция с двама магьосници, които обещали да извадят съкровището.

Но за негова голяма изненада той не бил приет, молеше ме да му пиша и да отида лично, ако искам да получа част от съкровището. Както може да се помисли, писмото остана без отговор, но бих искал на драго сърце да кажа на моите читатели, че изпитах голяма радост от това, дето ми се беше отдало да предпазя честния, но прост селянин от измамници, които биха го разорили.

Беше изтекъл един месец от онази вечеря у Дюбоа и през това време ние бяхме щастливи духом и телом, понеже никога нито един свободен момент не ни бе дал повод да се прозяваме. Единственото ни удоволствие вън от къщи беше разходка с кола извън града при хубаво време. Понеже никога не слизахме и не отивахме на никое обществено място, никой не можеше да се запознае с нас, впрочем никой не би могъл да намери повод за това, макар че приятелката ми вероятно бе събудила любопитство у хората, с които случаят ни беше събрал, особено на вечерята у господин Дюбоа. Анриета беше станала по-смела, а аз по-доверчив, след като бяхме видели, че нито в театъра, нито в онова общество някой я беше познал. Тя се страхуваше само от висшите благородници.

Когато един ден се разхождахме пред вратата Колорно, срещнахме херцога с неговата съпруга, които се връщаха в града. Миг по-късно дойде една друга кола, в която седяха Дюбоа и един непознат за нас господин. Едва колата ни беше минала покрай тяхната, когато един от нашите коне падна. Господинът, който седеше до Дюбоа, накара да спрат колата му, за да ни прати помощ. Докато изправяха коня отново на крака, той дойде с благородно приличие до нашата кола и направи на Анриета един съобразен с обстоятелствата комплимент. Като изтънчен учтив човек, който винаги се стремеше да се представи в благоприятна светлина за сметка на другиго, Дюбоа не пропусна възможността да й каже, че той бил министър Дютийьо. Приятелката ми отговори само с обичайното навеждане на главата. Когато конят беше отново на краката си, ние продължихме разходката си, след като благодарихме на господина за тяхната любезност. При обикновени обстоятелства една толкова обикновена среща не би имала никакви последици, но често малки причини предизвикват най-големи събития!

На следния ден Дюбоа дойде при нас на закуска. Той ни каза веднага, без заобикалки, че господин Дютийьо бил възхитен от щастливия случай, който му доставил удоволствието да се запознае с нас, и го натоварил да ни помоли за позволението да ни посети.

— Уважаемата госпожа или мене? — попитах веднага.

— И двамата.

— Много любезно. Но всеки за себе си, защото госпожата, както знаете, има своя стая и аз — моя.

— Да, но те са толкова близко една до друга.

— Признавам. Но трябва да ви кажа, че що се отнася до мен, аз ще побързам да отида при негово превъзходителство, ако господин министърът има да ми даде някаква заповед, или да ми съобщи нещо, моля ви да му кажете това. А що се отнася до госпожата, то тя е тук, понеже аз, господин Дюбоа, съм само неин много покорен слуга.

Смеейки се и много учтиво, Анриета му каза:

— Господине, аз ви моля да предадете на господин Дютийьо моята благодарност и да го попитате дали ме познава.

— Убеден съм, уважаема госпожо, че не ви познава.

— Виждате ли? Той не ме познава, а иска да ме посети. Съгласете се, че ако го приема, бих му дала основание да си състави едно твърде особено мнение за мен. Кажете ми, въпреки че никой не ме познава и сама не търся познанството на никого, все пак не съм никаква авантюристка, а и следователно, не мога да имам честта да го приема.

Дюбоа почувства, че беше направил грешка и замълча. През следващите дни той ни посети още няколко пъти, но ние не го попитахме как е приел министърът нашия отказ.

Три седмици по-късно дворът се намираше в Колорно; имаше великолепен празник и всеки имаше свободен достъп до парка, който беше осветен през цялата нощ. Фаталният гърбав Дюбоа ни говори толкова много за този празник, че ние получихме желание да отидем. За нас това беше ябълката на Адам. Дюбоа ни съпроводи. Ние отпътувахме един ден напред и наехме жилище в гостоприемница.

Надвечер отидохме да се разхождаме в парка и случаят пожела високопоставените владетели да се намерят също там заедно със свитата си. Госпожа дьо Франс направи на минаване покрай нас един поклон на моята Анриета по обичая на Версайския двор, но без да се спре. По този повод погледът ми падна върху един кавалер, който вървеше до инфанта дон Люис и наблюдаваше приятелката ми внимателно. Скоро след това ние се върнахме и срещнахме отново същия кавалер, който ни направи един дълбок поклон и помоли Дюбоа да го изслуша за една минута. Вървейки след нас, те разговаряха в продължение на четвърт час. Искахме да напуснем вече парка, когато непознатият господин ускори стъпките си и след като ме помоли много учтиво за извинение, попита Анриета дали има честта да бъде познаван от нея.

— Не си спомням да съм имала някога честта да ви видя.

— Това е достатъчно, госпожо, моля ви извънредно много за извинение.

Дюбоа ни каза, че господинът бил доверен приятел на инфанта дон Люис. Той помислил, че познава уважаемата госпожа и затова го помолил да й го представи. Дюбоа му казал, че се наричала Д’Арчи и щом я познавал, то нямал нужда от него, за да й направи посещение. Господин Д’Антоан му отговорил, че името Д’Арчи му било непознато, но той не би желал да се излъже.

— В тази неизвестност — продължи Дюбоа, — той сам предложи да поиска осветление, но сега трябва да е убеден, че се е излъгал.

След ядене Анриета ми се стори неспокойна и аз я попитах дали не се е само престорила, че не познава господин Д’Антоан.

— Уверявам те, приятелю, че това не беше преструвка. Името му ми е известно, той е от едно прочуто провансалско семейство, но самият той ми е съвсем непознат.

— Възможно ли е да те познава?

— Може би ме е виждал, но аз положително не съм говорила никога с него, иначе бих го познала.

— Тази среща ме безпокои и струва ми се, че тя не е без значение за теб.

— Признавам това.

— Да напуснем Парма и ако ти се хареса, да отидем в Генуа. А щом работата ми се уреди, ще отпътуваме за Венеция.

— Да, мой мили, тогава ще бъдем по-спокойни. Все пак не мисля, че трябва да бързаме.

На по следния ден се върнахме обратно в Парма и два дена по-късно моят слуга ми предаде едно писмо, като ми каза, че куриерът, който го донесъл, чакал в предната стая.

— Това писмо — казах на Анриета, — ме безпокои.

Тя го взе, отвори го, прочете го и ми го подаде с думите:

— Вярвам, че господин Д’Антоан е честен човек, затова, надявам се, че няма нужда да се страхуваме от нищо. Писмото гласеше следното: „Моля ви, господине, било у вас, било у мене, или на някое друго място, което вие ще бъдете добър да ми определите, да ми дадете възможност да разговарям с вас за нещо, което сигурно много ще ви заинтересува. Имам честта (и тъй нататък)… Д’Антоан.“

Писмото беше подписано: до господин Ди Фаруси.

— Мисля — казах на приятелката си, — че трябва да го видя, но къде?

— Нито тук, нито в жилището му, а в парка на херцога. Отговорът ти трябва да съдържа само часа и мястото на отиването ти.

Седнах на масата и му съобщих, че към единадесет и половина часа ще бъда в парка на херцога, като го молех да ми определи друг час, в случай че определеният от мене не му е удобен. Облякох се веднага, за да бъда точно на уреченото време и между другото се помъчихме да изглеждаме спокойни, но не можехме да се предпазим от мрачни предчувствия. Пристигнах навреме и видях, че господин Д’Антоан беше дошъл преди мене. Той ми каза:

— Бях принуден да се сдобия с честта, която ми оказвате, защото не можех да измисля по-сигурно средство да връча на госпожа Д’Арчи това писмо, което ви моля да й предадете. Моля, недейте да ми се сърдите, задето ви предавам писмото запечатано. Ако съм се излъгал, от това няма никакви последици, а и писмото няма нужда даже да бъде отворено, но ако не съм се излъгал, уважаемата госпожа ще определи сама, дали трябва да ви покаже писмото. По тази причина ви го предавам запечатано. Ако наистина сте неин приятел, то съдържанието на писмото ще интересува сигурно, и вас, както уважаемата госпожа. Мога ли да разчитам, че ще бъдете така любезен да й го предадете?

— Господине, давам ви честната си дума за това.

След това ние се разделихме, като си направихме взаимно по един дълбок поклон и аз се завърнах обратно в моята гостоприемница.

Глава пета

Анриета приема господин Д’Антоан. Аз изгубвам тази любезна жена, която придружавам до Женева. Връщам се обратно в Парма през Сан Бернар. Писмото на Анриета. Отчаянието ми. Дьо ла Хей се присъединява към мен. Неприятно приключение с една артистка и неговите последици. Ставам набожен. Бавоа. Измамата на един самохвалко офицер.

Завърнах се вкъщи с угрижено сърце и докладвах веднага на Анриета всичко, което господин Д’Антоан ми беше казал. След това й предадох писмото му, което беше дълго четири страници. Тя го прочете внимателно с видимо вълнение и ми каза след това:

— Мили приятелю, не се сърди, но честта на две семейства не ми позволява да те оставя да прочетеш това писмо, виждам се принудена да приема господин Д’Антоан, който твърди да е бил мой роднина.

— И тъй, значи идва последното действие! Ужасна мисъл! Наближава краят на едно извънредно голямо щастие! Нещастният аз! Защо ми трябваше да оставам толкова дълго в Парма! Какво заслепение! От всички градове на света, с изключение тези на Франция, Парма беше единственият, от който трябваше да се страхувам, и те доведох тук, а можех да отида с тебе на всяко друго място, защото ти не познаваше друга воля, освен моята. Вината ми е толкова по-голяма, защото ти никога не скри от мене опасенията си. Ах, защо доведох у нас този съдбоносец Дюбоа! Не трябваше ли да предвидя, че любопитството му рано или късно ще ни доведе нещастие! Не мога даже да прокълна това любопитство, защото то е напълно естествено. Мога да обвиня само всички съвършенства, с които природата те е надарила! Съвършенства, които ме направиха щастлив и които сега ще ме тласнат в пропастта на отчаянието, понеже аз, аз предвиждам ужасното бъдеще!

— Моля те, нежни приятелю, не предвиждай нищо и се успокой. Нека употребим целия си разум, за да се издигнем над събитията. Аз няма да отговоря на това писмо, но ти трябва да му пишеш да дойде утре към три часа с колата си.

— Ах, каква мъчителна жертва ми налагаш?

— Ти си моят най-добър, моят единствен приятел, не искам нищо, не те принуждавам, но би ли отказал…

— Не, никога, нищо! Разполагай с живота и смъртта ми!

— Предвиждах отговора ти, ти ще бъдеш при мене, когато той дойде, но след като от приличие поговориш малко с него, ще отидеш — под някакъв предлог в друга стая и ще ни оставиш сами. Господин Д’Антоан познава цялата ми история, той познава моите прегрешения, но също и основанията ми, и знае, че като честен човек и като роднина трябва да ме предпази от всякакво оскърбление. Той ще действува само в съгласие с мене и ако не приеме условията, които ще му поставя, не ще отида във Франция, а ще те последвам, където искаш и ще ти посветя целия си останал живот. Но, мили приятелю, имам предвид, че може би съдбоносни обстоятелства ще ни принудят да погледнем на нашата раздяла като на най-доброто разрешение. Трябва да бъдем силни и да вземем това решение и да можем да се надяваме, че не ще бъдем нещастни. Довери се на мене и бъди уверен, че ще съумея да взема мерки, за да си осигуря онзи дял щастие, на който ще се наслаждавам, след като съм лишена от единствения човек, комуто някога съм отдала цялата си нежна любов. По същия начин ще се погрижиш и ти за твоето бъдеще, това очаквам и от твоята велика душа и сигурна съм, че ще успееш. Дотогава, нека държим далеч от нас всички тъжни предчувствия, които биха могли да помрачат моментите, които ни са още отредени.

— Ах, защо не отпътувахме веднага след съдбоносната среща с този фатален любимец на княза.

— Може би бихме постъпили много зле, защото тогава господин Д’Антоан вероятно би се решил да докаже на семейството ми своето усърдие, като предприеме издирвания, за да ни открие. По такъв начин бих могла да бъда изложена на насилия, които ти не би търпял и които биха тикнали и двама ни в нещастие.

Направих всичко, което тя искаше, но от този момент нашата любов започна да става тъжна, а тъгата е една болест, която най-сетне убива любовта. Често седяхме в продължение на часове един срещу друг, без да си кажем нито дума. От гърдите ни се изтръгваха само въздишки, въпреки всички усилия, които правехме, за да ги потиснем. Когато на следната сутрин дойде господин Д’Антоан, аз изпълних точно указанията, които тя ми беше дала и прекарах сам шест убийствено дълги часа, привидно зает с писане.

Вратата ми стоеше отворена и ние можехме да се виждаме в огледалото на стаята ми. Те прекараха тези шест часа в писане, като прекъсваха от време на време, за да говорят за нещо, но разговорът им трябваше да е много важен. Читателят може лесно да се досети за страданията от това измъчване. Не можех даже да отгатна за какво се касаеше, но знаех, че щастието ми е разрушено.

Щом ужасният Д’Антоан си отиде, Анриета дойде при мене и като видях, че очите й са просълзени, изпуснах една въздишка, на която тя се помъчи да отговори с усмивка.

— Одобряваш ли, мили приятелю, ако заминем утре?

— О, небе, разбира се, че одобрявам! Къде да те заведа?

— Където искаш, но след четиринадесет дни трябва да се върнем отново тук.

— Тук, тъжна история!

— Да, за жалост! Аз дадох думата си да бъда в Парма и да получа тук отговора на едно написано от мене писмо, можеш да бъдеш сигурен, че няма да се упражни върху ни никакво насилие, но тук не мога да издържа по-дълго.

— Ах, аз проклинам момента, когато кракът ми стъпи в този град, желаеш ли да отидем в Милано?

— В Милано? Много добре.

— Понеже за нещастие трябва да се върнем тук, Кауданя и сестра му могат да дойдат с нас.

— Превъзходно.

— Позволи ми да се разпоредя, те ще получат за тях отделна кола и ще вземат твоето виолончело, струва ми се, че би трябвало да съобщиш на господин Д’Антоан къде отиваш.

— Напротив, струва ми се, че не съм длъжна да му давам никаква сметка, толкова по-зле за него, ако би се усъмнил за момент, че няма да удържа на думата си.

На следния ден ние опаковахме необходимите за едно четиринадесетдневно отсъствие вещи и отпътувахме. Пристигнахме в Милано в невесело настроение, без да бяхме преживели нещо по пътя и останахме там съвсем сами четиринадесет дни, не видяхме никакво друго лице, освен гостилничаря, един шивач и една шивачка. Подарих на моята Анриета една рисова кожа, която тя намери много ценна.

От деликатност Анриета не ме запита никога за състоянието на моята кесия. Бях й благодарен за това, но имах също грижата да не я оставя да забележи, че последната беше близко до изчерпване. При завръщането ни в Парма имах още триста или четиристотин цехини. В деня след нашето връщане господин Д’Антоан се самопокани на обяд у нас. След кафето аз го оставих насаме с неговата роднина. Техният разговор трая също тъй дълго, както първият и се реши, че трябва да се разделим. Щом господин Д’Антоан си отиде, тя дойде при мен да ми каже това и ние плакахме дълго време в най-мрачно мълчание.

— Кога ще трябва да се разделя с тебе, многообичана жено?

— Съвземи се, мой нежни приятелю, ще се разделим в Женева, където ще ни заведеш. Намери ми утре една подходяща прислужница. С нея ще се отправя от Женева за определеното ми място.

— Ще прекараме значи още няколко дни заедно!

Дюбоа се почувствува почетен с поръчката да намери прислужница и три дни по-късно дойде при Анриета, за да й предостави една жена на средна възраст. Тя беше доста добре облечена и умееше да се държи прилично. Но беше бедна и затова щастлива, че намира възможност да се върне в родината си Франция. Мъжът й беше офицер, умрял преди няколко месеца и я оставил в пълно лишение. Анриета я прие за прислужница и й каза да бъде готова за заминаване всеки момент, щом Дюбоа й съобщи. В деня преди заминаването ни господин Д’Антоан дойде у нас на обяд, на сбогуване той даде на Анриета едно запечатано писмо за Женева.

Отпътувахме от Парма с настъпването на нощта и престояхме в Торино само два часа, за да наемем един слуга, който трябваше да ни придружава до Женева. На следния ден преминахме с носилки Мон Сени и се спуснахме в долината с шейна. На петия ден пристигнахме в Женева и отседнахме в гостоприемница „Везни“. На следния ден Анриета ми предаде едно писмо до банкера Тронхин, който щом го прочете ми каза, че ще ми предаде лично хиляда луи. Отидох вкъщи и седнахме на масата. Седяхме още на трапезата, когато ни съобщиха за банкера. Той ни даде хиляда луи в злато и каза на Анриета, че ще й намери двама души, за които може да гарантира. Тя отговори, че ще замине веднага щом й се даде колата, която той би трябвало да й намери, според нейното писмо, предадено чрез мене. Той я увери, че на следващия ден всичко ще бъде готово и се сбогува. Това беше един ужасен момент. Седяхме замръзнали и неподвижни в мрачно мълчание. Потискаше ни най-дълбока тъга.

Най-сетне, аз прекъснах мълчанието, за да й кажа, че колата, която господин Тронхин би й доставил, не би могла в никой случай да бъде така удобна и сигурна, както моята. Затова я моля да вземе последната. Това приемане ще ми бъде като един знак за продължаване на нейната любов.

— А аз, мила приятелко, ще взема колата, която банкерът ще ти достави.

— Съгласна съм, мили приятелю, за мен ще бъде едно облекчение на сърцето да притежавам още един предмет, който ти е принадлежал.

С тези думи тя ми пъхна пет фишеци от по сто луи в джоба. Слаба утеха за моето сърце, което беше разкъсано поради ужасната раздяла. В течение на последните двадесет и четири часа нашето красноречие се състоеше само от жалби, въздишки и ония банални, но енергични възклицания, които двама щастливи влюбени отправят към прекалено строгия разум, който ги принуждава сред щастие завинаги да се разделят. Анриета не се опита да ме ласкае с никаква надежда, за да облекчи мъката ми. Напротив:

— Тъй като необходимостта ни принуждава да се разделим — каза тя, — аз те моля, мой единствен приятелю, не разпитвай никого за мене, а ако някога се срещнем случайно, то направи се, като че не ме познаваш.

След това тя ми даде едно писмо за господня Д’Антоан, без да ме пита дали ще се завърна в Парма, но даже и да нямах подобно намерение, то пак бих се решил веднага на това. Помоли ме също да отпътувам от Женева едва когато получа едно писмо, което тя ще ми изпрати от първата спирка, където ще смени конете. На разсъмване тя отпътува; при нея седеше компаньонката й, на капрата един лакей, а друг яздеше напред като пратеник. Проследих я с очи, докато можех да виждам колата и дълго време след като очите ми не виждаха вече нищо, останах неподвижен на същото място, защото всичките ми мисли бяха заети от скъпото същество, което загубих, и целият свят не съществуваше за мен.

Завърнал се в стаята си, заповядах на келнера да не влиза при мене, преди да са се върнали конете, които бяха отвели Анриета. Легнах в леглото с надеждата, че сънят ще помогне на измъчената ми душа, която сълзите не можеха да успокоят.

Пощальонът се завърна едва на следния ден. Ходил чак до Шатийьон[1]. Той ми предаде едно писмо, в което намерих само тъжната дума сбогом. Човекът ми каза, че пристигнали в Шатийьон, без ни най-малката неприятност и уважаемата госпожа продължила веднага пътя си към Лион. Понеже можех да замина от Женева едва на следния ден, прекарах сам в стаята си един от най-тъжните дни в живота си. Открих върху едно от стъклата на прозореца следните думи, които тя беше надраскала с върха на един подарен й от мен диамант: „Ти ще забравиш също и Анриета!“ Това предсказание не беше направено да ме утеши, но какъв смисъл влагаше тя в думата: забравиш! Само този, че времето ще заличи дълбоката рана, която беше отворила в сърцето ми; но тя нямаше нужда да прави последната още по-дълбока, като ми отправяше този укор. Не, аз не съм я забравил, защото и сега още, когато главата ми е покрита с бели коси, споменът за нея е истински балсам за сърцето ми. Когато помисля, че в последните си дни съм щастлив само чрез спомена, намирам, че моят дълъг живот трябва да е бил повече щастлив, отколкото нещастен и след като благодаря на Бога, който е причината на всички причини, аз се поздравявам задето мога да призная пред себе си, че животът е едно благо.

На следната сутрин заедно с един слуга, който господин Тронхин ми поръча, отпътувах обратно за Италия. Въпреки лошото годишно време, избрах пътя през Сан Бернар, който преминах за два дена със седем мулета. Последните возеха мене, моя слуга, моите куфари и колата, която беше определена за прелестната жена, която бях загубил безвъзвратно. Когато човек е потиснат от някоя голяма скръб, той има това предимство, че нищо друго не му се струва тягостно. Това е един вид отчаяние, което има също своите предимства. Не чувствувах никакъв глад или жажда, нито студа, който вледеняваше природата в тази ужасна част на Алпите, нито трудностите, които са неразривно свързани с преминаването на този труден и опасен алпийски проход.

Пристигнахме в Парма в твърде добро здраве и отседнахме в една лоша странноприемница, надявайки се, че там никой не ще ме познава. Но останах излъган, защото срещнах Дьо ла Хей, който живееше в една стаичка до моята. Изненадан от срещата ни, той ми направи един дълъг комплимент, за да ме изпита, но аз разочаровах любопитството му, като му казах, че съм уморен и че пак ще се видим.

На следния ден излязох, за да предам на господин Д’Антоан писмото на Анриета. Той го отвори в мое присъствие и намери в него друго писмо с моя адрес; предаде ми последното, без да го чете, макар че беше отворено. По-късно му дойде на ум, че може би намерението на неговата роднина е било той да го прочете, понеже не беше го запечатила. Затова той ме помоли да му позволя да узнае съдържанието на писмото, което аз му разреших с удоволствие, след като го бях прочел. Той го прочете и когато го върна, ми каза най-сърдечно, че мога да разполагам при всеки случай с него и с неговия кредит.

Писмото на Анриета гласеше следното:

„Мой единствен приятелю! Аз трябваше да те напусна, но не увеличавай болката си, когато мислиш за моята. Нека да бъдем така разумни да си представим, че сме сънували един приятен сън и нека да не се оплакваме от съдбата си, защото един очарователен сън не е продължавал никога толкова дълго. Можем да се гордеем, че взаимно сме се ощастливили напълно в продължение на три месеца. Едва ли има други двама души, които биха могли да кажат същото за себе си. Нека не се забравим никога, нека честно си спомняме щастливите мигове на нашата любов, за да ги подновяваме в душите си, които въпреки раздялата ще намерят в този спомен висша наслада. Не разпитвай за мен, а ако случайно узнаеш коя съм, то не обръщай внимание. Ще ти доставя радост, като ти съобщя, че съм привела работите си в ред и че до края на живота си ще бъда щастлива, тъй като вече не те притежавам. Не зная кой си, но знам, че никой на света не те познава по-добре от мен. В живота си няма да имам вече нито един любовник. Искам да обичаш и други. Нека твоята добра фея ти помогне да намериш някоя друга Анриета. Сбогом, сбогом!“

Петнадесет години по-късно аз видях отново достойната за обожаване жена. Как стана това, ще узнаете, когато стигнем дотам.

Отидох вкъщи. Бъдещето ми беше безразлично и потънал в дълбока скръб, се затворих и легнах. Моята потиснатост ме зашеметяваше. Животът не ми тежеше, но само защото не мислех за това. Намирах се в състояние на пълна апатия. Шест години по-късно изпитах нещо подобно, но тогава за страданието ми не беше виновна любовта, а зловещият и ужасен затвор под оловните покриви на Венеция. Немного по-добре бях и през 1768 г., когато ме хвърлиха в затвора Буен Ретира в Мадрид. Но да не изпреварваме събитията. След двадесет и четири часа изтощението ми беше много голямо, но то не беше неприятно. В това душевно състояние мисълта, че бих могъл да умра вследствие на усилване на изтощението, имаше своите прелести за мен. Радвах се, че никой не ме безпокоеше да ми предлага храна и че бях освободил прислужницата си. След още едно денонощие слабостта ми беше толкова голяма, че можех да се считам за умрял от глад.

Намирах се в това състояние, когато Дьо ла Хей почука на вратата ми. Не бих отговорил, ако не беше казал при почукването, че трябва непременно да разговаряме. Отворих, макар че едва се държах на краката си и веднага легнах в леглото.

— Един чужденец се нуждае от кола и би желал да купи вашата.

— Не бих искал да я продавам.

— Бъдете добър да ме извините, ако съм ви обезпокоил, но вие изглеждате болен.

— Да, имам нужда от спокойствие.

— От какво сте болен?

Той пристъпи към леглото ми, хвана ръката ми и намери пулса извънредно слаб.

— Какво сте яли вчера?

— От два дни нищо — слава Богу!

Той предугади веднага истината, стана загрижен и ме закле да изям една супа с месо. Беше толкова настойчив в приказките си, че приех, както поради слабост, така и поради отегчение. Без да каже нито дума за Анриета, той ми държа проповед върху бъдещия живот, върху суетността на този свят и върху нашия дълг да не посягаме никога на живота си, който не ни принадлежи. Слушах го, без да отговарям, но тъй като си мълчах, Дьо ла Хей използува веднага това предимство и поръча малък обяд. Нямах нито сила, нито воля да се противопоставям и щом яденето бе донесено, изядох малка част от него. Дьо ла Хей извика „Виктория“ и целия ден се занимава само с това да ме развеселява чрез шеговити забележки.

Следващия ден прекара отново с мене, защото го бях помолил да ми бъде сътрапезник. Стори ми се, че тъгата ми бе намаляла, но животът ми изглеждаше за предпочитане пред смъртта.

Три или четири дни след това Дюбоа, комуто Дьо ла Хей беше казал всичко, ме посети и покани да изляза с него. Отидох в театъра, където се познавах с неколцина офицери корсиканци. Запознах се също с един млад сицилианец на име Патерно, най-големия лудетина, какъвто човек може да си представи. Младият човек беше влюбен в една артистка, която се подиграваше с него. Той ме забавляваше, когато ми изброяваше всички нейни достойни за обожаване качества и когато се оплакваше от лошото държане, което имала към него, въпреки че го приемала в жилището си по всяко време. При това тя го разсипвала, като давала постоянно обеди и вечери в тесен кръг, без той да има от последните каквато и да е полза.

Най-после той възбуди любопитството ми и след като видях красавицата на сцената, реших да се запозная с нея, а Патерно с удоволствие се съгласи да ме представи.

Намерих я податлива и понеже знаех, че беше съвсем бедна, не се съмнявах, че петнадесет или двадесет цехини биха били предостатъчни, за да я укротят. Изказах предположението си пред Патерно, но той, смеейки се, ми отговори, че ако се осмеля да й направя подобно предложение, тя не би приемала вече посещенията ми. Назова ми офицери, които не искала да види повече, за да ги накаже за подобни предложения.

— Въпреки това ще ми бъде много приятно — заключи той, — ако направите опит и след това ми кажете откровено как е завършил.

Почувствувах суетността си събудена и му обещах.

Посетих я в нейната гримьорна и когато тя по някакъв повод похвали красотата на моя часовник, аз й казах, че зависи само от нея да го притежава на тази и тази цена. Тя ми отговори съобразно катехизиса на нейната професия, че един почтен човек не може да прави подобни предложения на едно почтено момиче.

Когато предадох на Патерно думите й, той не беше на себе си от радост, но аз знаех как да действувам, защото cosi son tutte[2] и въпреки поканите й не отидох вече при нея на вечеря. Тези вечери бяха много скучни и всички артисти се надсмиваха на глупака, който понасяше разноските.

Седем или осем дни след това Патерно ми каза, че артистката му разказала случката точно както му я бях предал, като му казала, че не съм я посещавал, защото съм се страхувал да не се улови за думите ми, ако подновя предложението си.

Аз го помолих да й каже, че ще я посетя отново, но не за да й правя предложения, а за да отклоня предложенията, които тя би ми направила.

Моят страхопъзльо изпълни поръчката така добре, че артистката му казала разгневена да ме предизвика да й направя посещение. Решен твърдо да я уверя още същата вечер в моето презрение, отидох след второто действие на една пиеса, в която тя нямаше вече да се явява, в нейната ложа. Тя отпрати един господин, който беше при нея и каза, че имала да ми говори, след това затвори вратата, седна грациозно на скута ми и ме попита, дали наистина толкова я презирам. В подобно положение човек няма смелостта да обиди една жена. Вместо да отговоря, аз се залових за работа, без да срещна даже и онова съпротивление, което изостря апетита. Въпреки това отново се оставих да бъда заблуден от едно чувство, което е съвсем неподходящо, когато един мъж се залавя с жени от този род. Дадох й двадесет цехини и трябва да призная, че това беше висока цена за гризящо разкаяние. Тя беше много доволна и ние се смяхме върху глупостта на Патерно, който изглежда не знаеше, че предизвикателства от този род завършват винаги така.

На следния ден аз срещнах бедния сицилианец и му казах, че съм се отегчил много и не съм искал да ходя повече там. И действително имах това намерение, но една много основателна причина, която природата ми изтъкна три дни след това, ме принуди да удържа на думата си към него не само от просто отвращение. Но, въпреки че ми беше неприятно да се видя в такова позорно положение, не мислех, че имам право да се оплаквам. Напротив, в това нещастие съзрях само едно справедливо наказание за това, че съм се отдал на една нова любов, след като съм имал щастието да притежавам една Анриета. Понеже моят случай не спадаше в областта на опита, си мислех, че трябваше да се доверя на господин Дьо ла Хей, с когото се хранехме заедно всеки ден, понеже той не се опитваше да скрие от мен своята бедност и аз го уважавах заради неговата възраст и неговия опит. Той ми намери един опитен хирург, който беше също и зъболекар, известни познати нему признаци го принудиха да ме посвети на бога Меркурий[3] и поради годишното време, това лечение ме принуди да пазя леглото в продължение на шест седмици. Това се случи през зимата на 1749 година.

Докато оздравявах от една отвратителна болест, Дьо ла Хей ми предаде друга не по-добра, а може би и по-лоша, но от която не вярвах, че мога да се заразя. Фламандецът, който ме оставяше сам, само сутрин за един час, за да каже молитвата си, ме направи набожен и то до такава степен, че аз му признах, че трябва да се считам щастлив, задето съм придобил една болест, която е първият подтик за спасението на душата ми. Благодарих на Бога благоговейно и съвсем искрено, че си е послужил с Меркурий, за да изведе обвития ми дотогава в мрак дух към чистата светлина на истината. Без съмнение тази извършваща се в душата ми промяна в мирогледа, беше едно наследство на предизвиканото от живака отслабване. Това нечисто и винаги вредно средство беше отслабило ума ми до такава степен, че бях като оглупял и си внуших, че тогава съм бил в голямо заблуждение. Затова с моята нова мъдрост взех решението да водя за в бъдеще съвсем друг начин на живот. Дьо ла Хей плачеше често с мене за утеха, когато ме виждаше да плача в съкрушението си, която утеха той умееше да влива в моята бедна и болна душа с една непонятна сръчност. Той говореше за рая и за нещата от другия свят, като че ли лично е бил там и аз не го осмивах. Той ме научи да се отричам от разума си. Но за да може човек да се откаже от тази божествена дарба, необходимо е да не признава вече нейната сила, трябва да е станал глупав. Например един ден той ми каза, че не се знаело, дали Бог е сътворил света в равноденствието на пролетта или есента. Ако приемем, че е станало подобно сътворяване, отговорих му аз въпреки живака, този въпрос е сам по себе си детински; понеже годишното време може да важи само за една част от земното кълбо.

Дьо ла Хей ми възрази, че моите идеи били езически и че не бива вече да правя подобни заключения, изхождащи от разума. Аз отстъпих.

Човекът е бил йезуит, но той не само не искаше да признае това, но не можеше даже да търпи, когато се говореше за това. Един ден той напълно ме подведе като ми разказа своя живот.

След завършване на образованието си и постигане на някои успехи в науката и изкуството, бях двадесет години член на университета в Париж. След това служих в армията, оттогава съм публикувал редица съчинения, излезли анонимно; те се използуват във всички училища за образование на младежта.

След оттеглянето ми от служба, понеже съм беден, ръководих възпитанието на мнозина млади хора, няколко от които днес са прочути повече със своите нравствени добродетели, отколкото със своите дарби. Последният ми ученик беше синът на маркиз Бота. Сега вече нямам никаква служба и живея, както виждате, с упование в Бога. Преди четири години се запознах с барон Бавоа от Лозана, син на генерал Бавоа, който командуваше един полк на херцога от Модена и по-късно имаше нещастието да даде повод да говорят много за него. Младият барон, калвинист като своя баща, не беше привърженик на празния живот, който би могъл да води в бащината си къща; той ме помоли да му давам същите уроци, както на маркиз Бота, за да може да поеме военна кариера. Бях много щастлив, че ще имам възможност да развия добрите му заложби и оставих всичко друго, за да мога да се отдам напълно на тази задача. Скоро открих, че по отношение на религията той знаеше, че живее в заблуждение, държеше на своята вяра само от семейни съображения. Щом узнах тайната му, беше ми лесно да му покажа, че неговите най-висши интереси стоят на карта, тъй като най-важно е спасението на душата му. Тази истина му стана ясна и той се предостави напълно на моята пълна с любов грижа. Отидох с него в Рим, където го представих на папа Бенедикт Четиринадесети, който след прекръстване го настани като подпоручик в частите на херцога на Модена. За жалост моят скъп прозелит[4], който е едва на двадесет и пет години, има само седем цехина месечно, с които не може да живее, защото след сменяване на вярата си, той не получава вече нищо от своите роднини, за които неговото така наречено вероотстъпничество е ужас. Той би се видял принуден да се завърне в Лозана, ако не го подпомагах. Но тъй като за жалост съм беден и без служба, мога да го подпомагам само с милостините, които му давам, като се обръщам към кесиите на познатите ми добри хора.

Моят ученик има благородно сърце и би желал да се запознае със своите благодетели, но те не искат да се откриват и имат право, понеже, за да бъде заслужена, милостинята трябва да бъде очистена от всяко чувство на суетност. Аз нямам, слава Богу, никакъв повод за суетност. Прещастлив съм, че мога да заместя бащата на един млад, предопределен човек и че съм допринесъл като слабо оръжие в ръката на Бога за спасението на душата му. Добрият и красив младеж възлага цялото си доверие на мене и ми пише редовно два пъти в седмицата. Дискретността не ми позволява да ви покажа писмата му, но вие бихте плакали от вълнение, ако ги прочетете. На него изпратих вчера трите луи, които получих от вас.

При тия думи моят новопокръстител стана и отиде до прозореца, за да изсуши сълзите си. Аз бях развълнуван и преизпълнен с възхищение от добродетелта на Дьо ла Хей и на неговия възпитаник, който, за да спаси душата си, се вижда изправен пред суровата необходимост да живее от милостиня. Аз също се разплаках и в моята събуждаща се набожност казах, че не само не желая да назове името ми, но даже не желая да узнае сумите, които той взема от него. Съобразно с това го помолих да разполага с кесията ми, без да ми дава сметка. Едва бях изговорил тези думи, когато Дьо ла Хей дойде с отворени обятия към мене и ме целуна. Като съм следвал точно думите на евангелието, каза ми той, аз съм си отварял пътя към небето.

Духът е зависим от тялото; това е едно преимущество на материята. С празен стомах аз станах фанатик, а в празнината, която се бе образувала в мозъка ми вследствие на живака, намери убежище ентусиазмът. Без да съобщя на господин Дьо ла Хей нито дума, аз започнах да пиша на моите трима приятели, господата Брагадино и пр., възторжени писма за моя Тартюф и неговия възпитаник и по такъв начин им показах моя фанатизъм.

Оставих ги да предугаждат, че благоденствието на нашата компания зависи от приемането в нея на тези две добродетелни лица. Оставих ги да мислят за това, но понеже станах йезуит, без да зная, не им го казах направо; беше по-добре, ако тази мисъл произлизаше от тези прости, но наистина добродетелни мъже.

— Бог иска — писах им аз — да употребите всичките си сили, за да намерите във Венеция една почтена служба за господин Дьо ла Хей и едно място за младия Бавоа в избраната от него професия.

Господин Де Брагадино ми писа, че господин Дьо ла Хей може да живее с мене в неговия палацо, а Бавоа може да пише на своя покровител папата и да го помоли да го препоръча на венецианския посланик, последният ще пише за това на сената и тогава Бавоа може да бъде сигурен, че ще получи една добра служба.

По това време въпросът за патриархата Аквилея бе висящ и по него трябваше да се произнесе републиката заедно с австрийския император. Но тъй като последният бе присвоил jus elegendi[5] само за себе си, папа Бенедикт беше провъзгласен за арбитър. Понеже папата не беше казал още думата си, беше ясно, че на една препоръка от негова страна републиката би отговорила с най-голяма услужливост. Докато този въпрос бе висящ и ние очаквахме писмо от Венеция, което трябваше да ни уведоми за последствията от препоръката на Негово Светейшество, аз преживях едно малко смешно приключение, което не бива да скрия от читателите си.

В началото на месец април бях оздравял от моята последна рана и бях възвърнал предишното си здраве. Отивах с моя покръстител всеки ден в църквите и не пропусках нито една проповед. Но прекарвах също и вечерите си с него в кафенето, където намирахме винаги добро общество от офицери. Между тях беше също един провансалец, който забавляваше цялата компания със своите измислици и с разказа си за неговата военна кариера, в която се отличил при службата си на много сили, особено в Испания. Понеже беше забавен, то всички се преструваха, че вярват на всяка негова дума, за да не се прекъсне разказът му. Когато един ден го загледах внимателно, той ме попита, дали го познавам.

— Дали ви познавам? И аз мисля за това! Не взехме ли заедно участие в сражението при Арбела[6]?

При тези думи настана общ смях, но самохвалецът не се смути и каза бързо:

— Ай, господа, та какво смешно намирате в това? Аз бях там и възможно е господинът да ме е видял; наистина, струва ми се, че го познавам.

След това назова полка, където сме служили, ние се прегърнахме и се поздравихме за щастието, че се срещаме отново в Парма. След тази действително смешна сцена си отидох, придружен от моя неразделен прекръстител. На следния ден седях още с моя приятел на масата, когато провансалският самохвалко влезе в стаята ми с шапка на главата и каза:

— Господине от Арбела, имам да ви кажа нещо важно, побързайте и ме последвайте. Ако ви е страх, то вземете със себе си толкова приятели, колкото искате, аз струвам за половин дузина.

Аз скочих, грабнах един пистолет, насочих го към него и казах с твърд тон:

— Никой няма право да смущава спокойствието ми в моята стая: вън! Или ще ви пратя един куршум в челото!

Моят провансалец извади шпагата си и ме предизвика да го убия, но в същия миг Дьо ла Хей се хвърли между нас, като тропаше силно по пода. Съдържателят се изкачи и заплаши офицера, че ще повика стражаря, ако не си отиде веднага.

Той си отиде, като извика, че съм го обидил публично и че щял да се погрижи удовлетворението, което му дължа, да бъде също така публично както обидата. Понеже виждах, че работата може да вземе трагичен обрат, след излизането му споделих мисли с Дьо ла Хей относно начина за нейното мирно уреждане. Но нямаше нужда да се мъчим дълго, за да търсим такъв начин, тъй като след половин час се яви един офицер на инфант-херцога на Парма и ми заповяда да отида веднага в караулната, където плац-майорът, господин Дьо Бертолан, искал да говори с мене. Помолих Дьо ла Хей да ме придружи като свидетел, както за казаните от мен в кафенето думи, тъй и за случилото се в жилището ми. Отидох при майора, при когото намерих няколко офицери. Между тях беше и господин самохвалецът.

Господин Дьо Бертолан беше духовит човек, той се засмя тихо, като ме видя. Но след това ми каза с най-голяма сериозност:

— Господине, тъй като сте се подиграли публично с този офицер, то желателно и справедливо е да му дадете публично удовлетворението, което той изисква; като плац-майор съм принуден да изискам такова от вас, за да може работата да се уреди приятелски.

— Господин майор — отговорих, — не може и дума да става, че дължа на господина удовлетворение, тъй като не е вярно, че съм се подиграл с него и с това съм го обидил. Аз му казах, че ми се струва като да съм го виждал в сражението при Арбела, а и самият той ми каза, че не само е бил там, но даже ме е и познал.

— Да — прекъсна ме офицерът, — но аз разбрах Родела, а не Арбела, а всеки знае, че съм се сражавал там. Вие обаче казахте Арбела и сте го казали само с намерението да се подиграете с мене, защото са изминали повече от две хиляди години от тази битка, а сражението при Родела стана в наше време и аз служех там под заповедта на херцога от Монтемар.

— Преди всичко, господине, не вие ще преценявате намеренията ми. Съвсем не ви оспорвам, че сте били при Родела. Но с това положението се променя и сега аз ще изискам удовлетворение, ако се осмелите да отречете, че съм взел участие в сражението при Арбела. Аз не служех там при херцога от Монтемар, доколкото зная, той не е бил там, но бях адютант на Парменион[7], пред очите на когото бях ранен. Ако обаче поискате да ви покажа белега, то ще разберете, че не мога да сторя това, защото тялото, което имах тогава, не съществува вече, а в това, което нося днес, съм едва на двадесет и три години.

— Това ми изглежда чиста глупост и аз имам свидетели, че вие се подиграхте с мен, защото ми казахте, че сте ме видели в това сражение, по дяволите! Това не е възможно, тъй като не съм бил там. Искам удовлетворение на всяка цена.

— И аз също. Нашите права са най-малкото равни, ако моите не са даже и по-големи. Господата ще кажат, че сте твърдели, че сте ме виждали при Родела, по дяволите! Това не е възможно, понеже не съм бил там.

— Може да съм се излъгал.

— Аз също, следователно нямаме какво да изискваме един от друг.

Майорът си хапеше устните да не се изсмее високо и каза:

— Драги господине, аз не намирам, че вие имате и най-малкото право да изисквате удовлетворение, понеже господинът признава също като вас, че може да се е излъгал.

— Обаче — отговори офицерът — може ли да се вярва, че той е участвувал в сражението при Арбела?

— Господинът предоставя на вас да вярвате или не. Той има правото да твърди, че е бил там, докато вие не му докажете противното. Можете ли за това да изисквате от него да извади шпагата си?

— Да ме пази Бог! По-скоро бих желал обявя работата за уредена.

— А сега, господа, не ми остава друго, освен да ви поканя да се прегърнете като доблестни мъже.

Направихме това напълно сърдечно.

На следния ден провансалецът дойде малко смутен при мене. Приех го приятелски. Така завърши тази смешна история, за голямо задоволство на господин Дьо ла Хей.

[1] Град във Франция на р. Сена. — Б.пр. ↑

[2] Такива са всички жени (итал.). — Б.пр. ↑

[3] Латинското име на живака, който е бил най-популярното средство за лекуване на венерическите болести. — Б.пр. ↑

[4] Вероотстъпник. — Б.пр. ↑

[5] Правото на избор (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Или Арба-илу, древен сирийски град, където в 331 г. Александър Велики победил Дарий. — Б.пр. ↑

[7] Един от прославените македонски военноначалници при Филип II Македонски, убит в 330 г. пр.н.е. — Б.пр. ↑

Глава шеста

Получавам добри известия от Венеция, връщам се там и вземам Дьо ла Хей и Бавоа с мен. Приети сме отлично от моите трима приятели; тяхната изненада, когато ме виждат като образец на набожност. Бавоа ме връща към моя предишен начин на живот. Дьо ла Хей като истински лицемер. Приключение с девойката Маркети. Спечелвам на лотарията. Намирам отново Балети. Дьо ла Хей напуска палацо Брагадино. Отпътувам за Париж.

Всеки ден Дьо ла Хей печелеше господство над моя отслабнал ум. Всеки ден присъствувах на литургия, официум и проповед. По това време получих писмо от Венеция, което ми съобщаваше, че моята работа била забравена. От едно второ писмо на господин Де Брагадино узнах, че министърът на неделната служба писал на посланика, че е могъл да убеди светия отец, щом барон Бавоа се появи, да бъде назначен на длъжност при частите на републиката, чрез която длъжност той би могъл да живее прилично и при добро поведение би достигнал до най-високите чинове.

С това писмо изпълних сърцето на господин Дьо ла Хей с радост и я засилих до най-висша степен, като му казах, че сега нищо не би могло да ми попречи да се върна в родината си.

Вследствие на това той реши да отпътува за Модена и да говори със своя новопокръстен относно поведението, което последният трябва да държи във Венеция, за да си проправи път към щастието. На мен той можеше да се осланя във всяко отношение. Виждаше, че бях фанатик и знаеше, че докато причините продължават, фанатизмът е една неизлечима болест. Тъй като идваше с мене във Венеция, той се надяваше по всяка вероятност, че ще може да поддържа огъня, който сам беше запалил.

И тъй, той писа на Бавоа, че ще отиде при него. Два дни по-късно се сбогува с мене — обля се в сълзи, държа най-хубавите похвални речи за моите добродетели, нарече ме свой скъп син и ме увери, че се бил привързал към мен едва след като прочел в чертите на лицето ми божествения характер на избрания. Както се вижда, твърденията му не бяха преувеличени.

Няколко дни след отпътуването на Дьо ла Хей напуснах Парма с колата си, която оставих във Фусина. Оттам се отправих към Венеция. Бях отсъствувал цяла една година и моите приятели ме посрещнаха като техен ангел пазител. Те проявиха признаци на нетърпение относно пристигането на двамата избраници, чието запознанство им бях обещал в писмата си. За Дьо ла Хей беше наредено жилище в самия палацо. Поради политически причини моят баща не можеше да приеме у дома един чужденец, който още не беше на служба на републиката, затова за Бавоа се беше погрижил да набави две хубави стаи наблизо.

Моите приятели бяха силно изненадани, когато забелязаха чудноватата промяна, която се беше извършила в мен в нравствено отношение. Всеки ден присъствувах на литургията, често и на проповед, участвувах в четиридесетчасова молитва, не посещавах казината, а само кафенето, където се събираха набожни хора, познати със своето добро поведение. Седях винаги над книгите си, когато не бях с моите трима приятели. Като сравняваха моя сегашен начин на живот с предишните ми нрави, те се учудваха и не знаеха как да благодарят на провидението, на чиито непонятни пътища се удивляваха. Те благославяха престъпленията, които ме бяха принудили да прекарам една година далече от моя роден град. Радостта им достигна висшата си степен, когато платих всичките си дългове, без да поискам нито един хелер от господин Де Брагадино, който от една година насам не ми беше дал нищо и с набожна добросъвестност месец след месец бе отделял настрана полагаемите ми се джобни пари. Няма нужда да казвам колко се радваха добрите хора, като виждаха, че никога не отивах да играя.

В началото на май получих писмо от Дьо ла Хей. Съобщаваше ми, че щял да тръгне с кораб заедно със скъпия син на душата си, за да се постави на заповедите на уважаемите личности, на които го бях препоръчал.

Понеже знаехме часа на пристигането на търговския кораб от Модена, отидохме всички да го посрещнем, с изключение на господин Де Брагадино, който тоя ден беше в сената. Ние влязохме преди него в палацото му. Когато той ни намери, оказа на новодошлите най-добър прием. Дьо ла Хей имаше да ми съобщава стотици неща, но аз едва го слушах: така силно ме занимаваше барон Бавоа.

Той беше толкова различен от това, което си бях представял от направеното ми описание, че понятията ми за него бяха съвсем объркани. Трябваше да го изучавам в продължение на три дни, преди да се реша на едно истинско приятелско сближение.

Барон Бавоа беше млад човек на около двадесет и пет години със среден ръст, красиво лице, много добре развит, рус. Имаше непроменлив характер, говореше добре и умно и умееше да се изразява с една изискана скромност, която му отиваше. Чертите на лицето му бяха приятни и правилни, зъбите му много красиви, гъстите му коси бяха грижливо поддържани и миришеха на благоухания. Моите трима приятели бяха много учудени от този млад мъж, който нито по своя характер, нито по своя външен вид отговаряше на портрета, който си бяха съставили според описанието на Дьо ла Хей. Това обаче съвсем не се отрази върху добрия прием, който те му оказаха, тъй като техните чисти души не можеха да дадат една неблагоприятна преценка.

Когато Дьо ла Хей бе настанен в своето великолепно жилище, аз заведох барона в определеното за него, като бях наредил вече да занесат нещата му. Когато се видя настанен така добре у честни граждани, които предварително бяха спечелени на негова страна и се отнасяха с почит към него, той ме прегърна нежно. Каза ми, че се чувствувал дълбоко благодарен за всичко, което съм сторил за него, без да го познавам и за което Дьо ла Хей му разказал подробно. Престорих се, че не знам нищо и за да дам друга насока на разговора, го попитах как мисли да прекара времето си във Венеция, преди службата му да започне.

— Надявам се — отговори той, — че ще се забавляваме приятно, тъй като не се съмнявам, че нашите наклонности си съвпадат.

В състоянието на оглупяване, до което ме бяха довели Меркурий и Дьо ла Хей, не схванах веднага истинското значение на тия думи, макар че те бяха лесноразбираеми. Въпреки това все пак бях забелязал, че той се беше харесал на двете дъщери на хазайката си. Те не бяха нито красиви, нито грозни, но той беше любезен с тях като мъж, който разбира от тези работи. Аз обаче го приех като обикновена учтивост, дотолкова бях изпаднал вследствие на моя мистицизъм.

Първия ден заведох моя барон само до площад Сан Марко и в кафенето, където останахме чак до вечеря. Той се хранеше у господин Де Брагадино. На трапезата блестеше с духовити изрази и господин Дандоло уговори с него часа, за да го вземе на следния ден и да го представи във военното министерство. След вечеря го заведох отново вкъщи. Намерих двете млади момичета силно зарадвани, задето техният горд господин нямаше прислужник, надявайки се да го убедят, че може да се лиши от такъв. На следния ден, малко преди уговореното време, отидох у тях, за да го придружа до господата Дандоло и Барбаро, които трябваше да го представят на министъра. Заварих го с по-голямата сестра, която го фризираше. Стаята му излъчваше мириса на помадата и на есенциите, с които се парфюмираше. Това обстоятелство съвсем не говореше за един светец. Впрочем моите приятели, въпреки изненадата си от подобна изтънченост у един новопокръстен, не обърнаха внимание на този факт. Почти щях да се изсмея високо, когато господин Дандоло каза с тържествено изражение, че ако не побързаме, няма да имаме време да отидем на литургията, а Бавоа го попита изненадан дали е празник. Видях отново господата едва на обяд, където разговаряхме за приема, който мъдрецът беше оказал на младия барон. След обяда моите двама приятели го заведоха при дами, техни роднини, които изглежда се възхитили от него. За по-малко от осем дни той имаше толкова много познати, че нямаше нужда да се страхува от някакво отегчение, но през тези осем дни аз също опознах напълно неговия характер и неговите разбирания. Не бих имал нужда от толкова дълго изучаване, ако преди това не бях убеден тъкмо в противното, или по-добре казано, ако моите умствени способности не бяха затъпени от набожността ми. Бавоа обичаше жени, игра и разсипничество, но беше беден и жените бяха неговият главен извор на помощ; той изобщо нямаше религия и понеже не беше лицемер, не криеше това.

— Как сте могъл — попитах го един ден — такъв, какъвто сте, да измамите един Дьо ла Хей?

— Да ме пази Бог да измамя някого! Дьо ла Хей познава напълно моя мироглед и моите разбирания, но като набожен човек, какъвто е, той се е влюбил в душата ми и аз му оставям тази любов. Той ми е правил благодеяния, а аз съм му благодарен за това. Обичам го, тъй като никога не ме отегчава с разговори за религиозни догми и за спасението на душата ми, за която Бог, нашият добър отец, ще се погрижи и без това. Това е една спогодба между нас и така ние живеем като добри приятели.

Смешното в тази работа беше това, че Бавоа, докато се опитвах да опозная характера му, ми оправи отново главата, без да има подобно намерение. Аз се изчервих, задето се бях оставил да бъда видиотен от един йезуит, който въпреки своята отлично изиграна роля на съвършен християнин, беше само хитър лицемер. Възприех веднага отново моите предишни навици, но нека да се върнем още веднъж на Дьо ла Хей.

Ексйезуитът, който поначало се грижеше само за своето собствено благоденствие, но беше вече стар и поради това нямаше вече никаква склонност към женския род, беше тъкмо подходящият човек да омагьоса моите трима прости и добродушни приятели. Понеже говореше с тях само за Бог, ангели и вечна слава и с голямо постоянство ги придружаваше в църква, то той им изглеждаше достоен за възхищение.

Както предполагах, това ми създаде много свободно време, което иначе би трябвало да посветя на тяхното набожно лековерие. За по-малко от три седмици хитрата лисица се беше направила до такава степен духовен водач на моите трима приятели, че той не само вярваше, че вече няма нужда от мене, за да затвърди влиянието си върху тях, но и че е в състояние да ме срази, щом пожелае. Това беше една слабост от негова страна; разбрах това много ясно, както от начина, по който ми говореше, така и по промененото му държане към мене.

Той започна да има често разговори с моите приятели, на които аз не присъствувах, и беше накарал да го представят в много семейства, които аз не посещавах. Той се показваше вече като йезуит и си позволяваше, макар и с медени думи, да прави забележки, че понякога съм прекарвал нощта на места, за които приятелите не знаели нищо.

Това започна да ме ядосва; особено, задето ми държеше своите мазни проповеди на масата, в присъствието на моите приятели и на неговия новопокръстен. Постъпваше така, като че ли искаше да ме обвини, че аз подвеждам последния. Опита се да прави това с един привидно шеговит тон, но аз не се оставих повече да бъда воден за носа. Мислейки, че трябва да сложа край на тази игра му направих посещение. Влязох с думите:

— Като откровен обожател на евангелието, идвам да ви кажа на четири очи това, което по-късно ще ви кажа пред другите: пазете се да не направите в присъствието на моите трима приятели и най-малката забележка относно начина на живот, който водя с Бавоа.

— Не сте прав, като вземате насериозно обикновени забележки.

— Не се отнася до това, дали имам или нямам право. Защо вашите намеци не се отправят никога към вашия нов едноверец? За в бъдеще бъдете предпазлив или очаквайте от моя страна, на шега, един отговор, който вчера ви спестих, но който при следния случай ще получите право в лицето заедно с лихвите на лихвите.

С това го поздравих и излязох. Няколко дни след това прекарах няколко часа с моите приятели и Паралиса, и моят гадател им предписа да изпълняват всички предложения, които Валентин би им направил, но само след изслушване и на моето мнение. (Валентин беше кабалистичното име на ученика на Ескобар.) В изпълнението на заповедите ми нямаше нужда да се съмнявам. Дьо ла Хей забеляза скоро известна промяна и стана по-въздържан. Бавоа, комуто разказах постъпката си, се зарадва и похвали държането ми. Той беше убеден като мен, че Дьо ла Хей му е услужвал само поради слабост или от самолюбие, което значи, че той не би сторил нищо за душата му, ако младежът нямаше красиво лице, или ако старият не беше поискал да изтъкне една своя заслуга чрез неговото мнимо покръстване. Тъй като Бавоа виждаше, че назначаването му се отсрочваше от ден на ден, той постъпи на служба при френския посланик. Вследствие на това той не можеше да ходи вече у Брагадино, не биваше даже да се среща с Дьо ла Хей, понеже последният живееше в къщата на сенатора.

Един от най-строгите закони на висшата полиция на републиката е, че патрициите и техните семейства не бива да поддържат абсолютно никакви връзки с къщите на чуждите посланици.

Решението, което Бавоа трябваше да вземе, не пречеше все пак на моите приятели да се застъпят за него, и както ще видим по-късно, наистина им се удаде да му намерят служба.

Съпругът на Кристина, която аз никога не потърсих, ме покани да отида с него в казиното, което посещавали неговата леля и жена му; последната му била вече подарила един залог за тяхното взаимно влечение. Аз приех поканата и намерих Кристина прелестна. Тя говореше вече така добре венециански, както нейният мъж. В това казино се запознах с един химик, който възбуди в мен желанието да изучавам химия. Отидох в къщата му и срещнах там едно младо момиче, което ми хареса. Тя беше негова съседка и идваше само за да прави компания на неговата възрастна жена, докато в определен час биваше отвеждана вкъщи от една слугиня. Аз й бях направил комплимент само един-единствен път, и то в присъствието на старата жена на химика. За моя изненада не я видях в продължение на няколко дни и изказах учудването си от това. Добрата жена разказа, че очевидно нейният братовчед, един абат, у когото тя живеела, станал ревнив поради това и не й позволявал повече да идва.

— Един братовчед, който е абат и ревнив?

— Той я пуска да излиза само празнични дни, за да слуша първата литургия, и то в църквата Санта Мария Матер Домини[1], която е на не повече от двадесет крачки от къщата му. Той я пускаше да идва у нас, защото той не ни посещаваше; без съмнение слугинята трябва да му е казала, че вие идвате в нашата къща.

Като враг на ревнивите и като ревностен изпълнител на собствените си любовни капризи, писах на тази братовчедка — ако би пожелала да напусне своя братовчед заради мене, бих и дал една къща, в която тя би била своя собствена господарка. Ще й намеря компания и ще се погрижа за всички приятни неща, каквито Венеция може да предложи. Предадох й това писмо през време на литургията и й загатнах, че ще ме види отново на следния празник, за да ми отговори.

Бях точен на уговореното място и нейният отговор гласеше следното: тъй като абатът бил тиранин, то би се считала щастлива да се изскубне от ръцете му; но тя би могла да се реши да ме последва само ако се оженя за нея. В заключение ми пишеше, че ако имам това честно намерение, то необходимо е само да говоря с нейната майка Джована Маркети, която живее в града Лузия, на тридесет мили от Венеция.

Това писмо раздразни суетността ми и аз даже си помислих, че тя ми е писала в споразумение с абата. Мислех, че ми се поставя примка. Впрочем намирах това предложение смешно и реших да си отмъстя. Но тъй като преди това трябваше да зная всичко, реших да отида при майката на момичето. Тя беше много поласкана от посещението ми, особено когато й съобщих за писмото на нейната дъщеря и й казах, че искам да се оженя за нея, но не мога да се реша на това, докато тя живее у абата.

— Абатът — разказа ми майката — е мой далечен роднина. Той живееше съвсем сам в своята къща във Венеция допреди две години, когато ми каза, че имал голяма нужда от икономка. Той ме помоли за дъщеря ми, като ме увери, че във Венеция ще й се удаде лесно случай да се омъжи. Предложи ми писмено задължение, в което се определяше точно, че при женитбата й ще й даде всички свои мебели, които са оценени на хиляда дуката. Едновременно той я правеше наследница на едно малко имение, което притежава тук и което му носи сто дуката годишен приход. Тъй като сделката ми се видя изгодна и моята дъщеря беше доволна, то той ми предаде нотариално заверения документ, а тя замина с него за Венеция. Аз зная, че я третира като робиня, но тя сама поиска това. Впрочем можете сам да си представите, че имам горещото желание да я видя омъжена; защото докато едно момиче няма мъж, то е изложено на толкова опасности, че една бедна майка никога не може да бъде спокойна.

— Тогава елате с мен във Венеция, освободете я от ръцете на абата и аз ще се оженя за нея. Иначе не бих могъл; защото, ако я получа от неговите ръце, бих се обезчестил.

— О, съвсем не! Той е мой братовчед, макар от четвърта степен. Освен това е свещеник, който всеки ден чете литургията.

— Вие ме разсмивате, добра майко! Всеки знае, че един абат чете литургия, но поради това не си отказва известни дреболии. Вземете я със себе си, иначе оставете надеждата да я видите някога омъжена.

— Ако я взема със себе си, той няма да й даде никога своите мебели и вероятно ще продаде своето имение.

— Това е моя работа. Аз ще я освободя по такъв начин от ръцете му, че тя ще дойде при мен с всички негови мебели. Освен това ще получа и неговото имение; ако ме познавате, не бихте се съмнявали в това. Елате с мен! Уверявам ви, че след четири-пет дни ще бъдете отново тук!

Тя прочете още веднъж писмото, което й беше написала нейната дъщеря, след което ми каза, че била една бедна вдовица и че няма пари за пътуването до Венеция, още по-малко за връщане.

— Във Венеция няма да ви липсва нищо; за всеки случай ето ви десет цехини.

— Десет цехини! Значи тогава мога да пътувам с моята зълва!

— Пътувайте, с когото искате! Но нека отпътуваме, за да можем да бъдем за вечеря в Киоца. Утре ще ядем във Венеция и аз ще платя всичко.

На следната сутрин в десет часа ние пристигнахме във Венеция и аз настаних двете жени в една къща в Кастело, чийто първи етаж беше немебелиран. Тук ги оставих сами, след като се бях въоръжил с нотариално заверения документ на господина братовчеда абат.

Отидох за обяд у моите приятели, на които казах, че съм прекарал нощта в Киоца заради важна работа. След обяд отидох при един адвокат, Марко де Лесе; последният ми каза: ако майката подаде заявление до председателя на Съвета на десетте, то полицията веднага ще й даде съдействие да изземе дъщеря си с всички мебели, намиращи се в къщата, от властта на свещеника; тя може да пренесе същите, където пожелае. Аз го помолих да изготви заявлението.

Рано на следната сутрин отидох с майката. Оттам се отправихме в залата на съвета, където тя предаде заявлението си до началника. Четвърт час след това един разсилен от съда получи заповед да се отправи с майката в къщата на свещеника и да й предаде нейната дъщеря; едновременно тя можеше да вземе всички мебели от къщата.

Заповедта беше изпълнена буквално. Аз се намерих с майката в една гондола на брега на площада, намиращ се непосредствено до къщата. С нас имахме една голяма лодка, в която полицаите натовариха всички мебели от къщата. След всичко това видях дъщерята, която бе много изненадана, че ме намира в гондолата. Нейната майка я прегърна и й каза, че още на следния ден ще бъда неин съпруг. Тя й отговори, че това много я радва и че тя е оставила на своя тиранин само леглото и дрехите му. Пристигнахме в Кастело, където наредих да се разтоварят всички мебели; след това обядвахме и аз казах на дамите, че трябва да отидат в Лузия и да ме чакат там, а аз ще дойда, след като си уредя работите. Прекарах следобеда в приятен разговор с моята бъдеща. Тя ми каза, че абатът тъкмо се обличал, когато му предали заповедта на съвета, и го поканили да я изпълни под страх на смъртно наказание; след което абатът се облякъл и излязъл да чете своята литургия. Така всичко се извършило без ни най-малката съпротива.

— Моята леля — прибави тя — ми каза, че майка ми ме чакала в гондолата. Но тя не ми спомена нищо, че също и вие сте там; нямах никакво понятие, че всичко това е скроено от вас.

— С това, красавице моя, ви дадох първото доказателство за моята нежност.

При тези думи тя се засмя от удоволствие.

Аз се погрижих да получим добра вечеря и превъзходни вина; и след като прекарахме два часа на масата в голямо веселие, подкрепяно от Бакхуса, аз прекарах други четири часа насаме в шеги с моята бъдеща. Сутринта закусихме и след като целият багаж беше натоварен на една пеота, която бях наел и предплатил за тази цел, дадох на майката още десет цехини и трите отпътуваха много весели. След като свърших за моя слава и за мое пълно удоволствие тази работа, прибрах се вкъщи.

Работата бе вдигнала много шум, за да може да остане неизвестна на моите приятели: когато ме видяха, те проявиха към мен тяхното съчувствие и изненада. Дьо ла Хей ме прегърна с израз на дълбока скръб, но това чувство не му струваше нищо; за него то беше арлекиново облекло, което той обличаше с най-голяма лекота. Само господин Де Брагадино се смееше от сърце и каза на другите, че не разбират нищо от тази работа; цялото това приключение дава повод да се заключи за нещо велико, познато само на висшите духовни сили. Не се страхувах и се забавлявах с цялата дрънканица: в това настроение ние седнахме на масата и господин Барбаро беше първият, който каза с приятелски тон, че се надява, че не съм се оженил предния ден.

— Значи говори се, че съм се оженил?

— Това се говори от всички и навсякъде. Вярват го даже и членовете на съвета, а те имат право да го вярват.

— За да имат право да го вярват, трябва да са сигурни, а господата не са. Те не са по-малко безпогрешни от всяко друго същество в света, с изключение на Бога; и ви казвам, че те се заблуждават.

— Но — каза господин Дандоло — ти си прекарал нощта с твоята тъй наречена жена?

— Без съмнение, но за това, което съм направил през тая нощ, не съм длъжен да давам никому сметка. Не сте ли и вие на моето мнение, господин Дьо ла Хей?

— Моля ви, не ме питайте за мнението ми, защото не знам нищо. Но искам да ви кажа, че общественото мнение не бива да се пренебрегва до такава степен. Нежната любов, която изпитвам към вас, ме кара да се загрижа от тази мълва.

— На какво се дължи, че на господин Брагадино, който положително ме обича по-нежно, отколкото вие, тази мълва не причинява никаква грижа?

— Аз ви уважавам, но съм научил от собствен опит да се страхувам от клеветата. Говори се, че за да си присвоите едно момиче, което живее при своя вуйчо, един почтен свещеник, вие сте платили на една жена, за да се представи като нейна майка и да използува помощта на съвета, за да получите момичето. Разсилният от съда на съвета се кълне, че вие сте били с мнимата майка в гондолата, когато в същата е дошло момичето. Говори се, че документът, въз основа на който са иззети мебелите на почтения духовник, бил подправен и ви укоряват, че сте използували най-висшето държавно учреждение като оръжие за това престъпление. Най-после говори се: дори и да се ожените за момичето (което непременно трябва да стане), то членовете на съвета все пак няма да се успокоят, понеже сте употребили непозволени средства за постигане на вашата цел.

— Това беше една много дълга реч, господине — казах му хладно, — но нека ви кажа, че един разумен човек, който е чул една криминална история с толкова много блудкави подробности, не е вече разумен, ако повтаря това, което е чул; защото, ако историята е клеветническа, той става с това съучастник на клеветника.

След този начин на приключване, от който йезуитът се изчерви и чието действие възхити моите приятели, го помолих с твърдо изражение да бъде съвсем спокоен за мен; той може да бъде убеден, че познавам законите на честта и че имам толкова разум, за да мога да се държа добре. Той би трябвало само да остави хората да говорят за мене точно така, както аз правя това, когато чуя лоши езици да говорят за него.

Историйката забавлява града в продължение на пет или шест дни; след това случката се забрави.

Но понеже не отидох никога в Лузия и не отговорих на нито едно от писмата, които г-жа Маркети ми писа, не предадох също на нейния пратеник парите, за които ме молеше, то тя се реши на една стъпка, която може би не би останала без последствия, но за щастие все пак няма такива.

Един ден, когато седях още на масата с моите трима приятели, Дьо ла Хей и трима други гости, при мен дойде Игнацио, разсилният от съда на строгия трибунал на държавните инквизитори. Той ми каза учтиво, че рицарят Контарини дел Цофо желае да говори с мен и в този и този час ще бъде в къщата си в Мадона дел Орто. Аз станах и с един поклон му казах, че няма да пропусна да изслушам заповедите на Негово Превъзходителство.

Нямах понятие какво можеше да иска високопоставеният господин от моята скромна личност. Във всеки случай посланието ни разтревожи, защото господинът, който желаеше да ме види, беше държавен инквизитор, а това са птици, които рядко означават нещо добро. Господин Де Брагадино, който като член на Съвета на десетте е бил също държавен инквизитор и познаваше навиците на тези господа, ми каза, че няма защо да се страхувам.

Игнацио не беше в униформа, явно не е дошъл като пратеник на строгия трибунал.

— Господин Контарини иска да говори с тебе само като частно лице, ето защо ти предава да отидеш в неговия палат, а не в служебното му помещение. Той е един строг, но справедлив старец. Ти трябва да говориш откровено с него и преди всичко да изложиш истината; защото, ако я отричаш, излагаш се на опасността да влошиш положението си.

Този съвет ми хареса и ми беше необходим. Точно в определеното време отидох у държавния инквизитор. Негово Превъзходителство седеше на един стол и ме разгледа от горе до долу в продължение на една минута, без да каже нито дума. След това позвъни и заповяда на своя прислужник да въведе двете жени, които бяха в съседната стая. Сетих се веднага за какво се отнася и видях без никаква изненада да влизат майка Маркети и нейната дъщеря. Негово Превъзходителство ме попита дали познавам двете жени.

— Сигурно ги познавам, уважаеми господине, тъй като едната ще стане моя жена, щом със своето поведение ме убеди, че е достойна за тази чест.

— Нейното поведение е добро, тя живее при майка си в Лузия. Вие сте ги измамил. Защо отлагате женитбата? Защо не я посещавате? Вие не отговаряте на нейните писма и я оставяте в притеснено положение.

— Аз мога, уважаеми господине, да се оженя за нея, когато осигуря прехраната си; а това ще стане за три или четири години, когато чрез покровителството на господин Де Брагадино, моята единствена опора, получа едно назначение. До това време тя трябва да живее като порядъчно момиче от своя труд. Преди всичко трябва да съм сигурен, че тя не се среща повече с абата, нейния братовчед от четвърта степен. Аз не ходя при нея, понеже това, което ми се донася, и моята съвест ми забраняват.

— Тя иска да й дадете едно формално обещание за женитба и да се грижите за нейната поддръжка.

— Уважаеми господине! Нищо не ме задължава да й дам подобно обещание. Тъй като сам нямам нищо, то не мога да я поддържам. Тя трябва да се грижи за прехраната си, като работи със своята майка.

— Когато беше при своя братовчед — каза майката, — не й липсваше нищо, тя ще се върне при него.

— Ако се върне при него, то тя няма да ме интересува повече и тогава Ваше Превъзходителство ще види, че аз съм имал право, че не искам, да се оженя за нея, преди да съм сигурен, че тя води целомъдрен живот.

Съдията ми каза, че мога да си отида и с това въпросът се изчерпи. Повече не чух да се говори за него, а моят доклад относно разговора ми с инквизитора развесели господин Де Брагадино и неговите сътрапезници.

В началото на карнавала през 1750 година аз спечелих на лотария три хиляди дуката. Щастието ми направи този подарък в един момент, когато не ми беше нужен, защото през есента държах банка и спечелих. Ние играехме в едно казино, което никой венециански благородник не смееше да посещава, защото единият от притежателите на банката принадлежеше към дома ма испанския посланик, херцога от Монталегро.

Тъй като имах намерението да предприема пътуване към Франция, предадох на господин Де Брагадино хиляда цехини. Имах твърдостта да прекарам целия карнавал, без да рискувам парите си на фараон. Един почтен патриций ме направи съучастник с една четвърт в своята банка и в първите дни на постите ми предаде една доста значителна сума.

Към средата на постите приятелят ми Балети се завърна от Мантуа във Венеция. Той беше ангажиран в театъра Ст. Мозес, за да ръководи балета през време на панаира по Възнесение. Той поддържаше още връзката си с Марина, но те не живееха заедно. Тя беше завладяла един английски евреин на име Мендекс, който харчеше много по нея. Този евреин ми съобщи новини за Тереза, която познавал в Неапол. Неговите сведения ме заинтересуваха и аз се зарадвах, задето Анриета ми беше попречила да я посетя, както възнамерявах, защото бих могъл лесно да се влюбя отново в нея и Бог знае какво би станало тогава.

По онова време Бавоа бе назначен за капитан на служба при републиката и създаде своето щастие, за което ще съобщя на съответното място.

Дьо ла Хей пое възпитанието на един млад благородник на име Феличе Калви, с когото след известно време отиде в Полша.

Аз възнамерявах да посетя годишния пазар в Реджо и след това да отида в Торино, където заради сватбата на херцога от Савоя с една испанска инфанта, (дъщеря на Филип Пети) се бе събрала цяла Италия. Оттам исках да отпътувам за Париж, където в очакване на принц, който госпожа дофината трябваше да роди, се подготвяха великолепни празненства. Балети имаше намерение да направи същото пътуване, понеже беше повикан вкъщи от родителите си (неговата майка беше прочутата Силвия). Той трябваше да танцува в италианския театър и да играе първите роли като млад любовник. Не можех да си представя по-приятна компания, тъй като в Париж той можеше да ми бъде от голяма полза и да ми създаде многобройни познанства.

Аз се сбогувах с моите трима добродетелни приятели, като им обещах да се върна след две години. Оставих брат си Франческо като ученик на художника на бойни картини Симонети от Парма и му обещах да помисля за него, когато бъда в Париж. Читателят ще види как удържах думата си към него.

Във Венеция оставих също и моя брат Джовани, който се беше върнал тук, след като с Гуариенти бе обиколил цяла Италия. Той възнамеряваше да отпътува за Рим, където остана в продължение на четиринадесет години като ученик на Рафаел Менгс. В 1764 година той се върна в Дрезден и умря там през 1795 година.

Балети отпътува преди мен, а аз напуснах Венеция на първи юли 1750 година, за да се срещна с него в Реджо. Бях добре материално, притежавах достатъчно пари и бях сигурен, че никога нямаше да почувствувам липса, ако живея разумно.

[1] Света Мария Божа Майка (лат.). — Б.пр. ↑

Глава седма

Комично преживяване на минаване през Ферара. Пристигането ми в Париж.

Точно в дванадесет часа по обяд пеотата ме свали на Понтелагоскура. Взех веднага кола, за да стигна във Ферара за обяд. Там отседнах в странноприемницата Сан Марко. Воден от един келнер, се качвах на първия етаж, когато внезапно един весел шум, идващ от една отворена врата, привлече любопитството ми. Поисках да узная какво ставаше, надникнах в стаята и видях десетина господа и дами, седнали около богато наредена трапеза. Поисках да продължа пътя си, когато внезапно бях спрян. Един приятен женски глас извика:

— Ах! Ето го! — И в същия момент дамата стана, спусна се към мен с разтворени обятия и ме прегърна. При това тя извика:

— Бързо! Сложете един прибор до мене и нека се донесе куфарът му в тази стая!

А на един млад мъж, който бе дошъл междувременно, тя каза:

— Е, не ти ли казах, че ще пристигне днес или утре?

Тя ме заведе до масата и след като бях поздравен от всички гости, които станаха от масата си в моя чест, покани ме да седна до нея.

— Мили братовчеде — каза ми тя, — сигурно имате добър апетит. При тези думи тя ме настъпи по крака, като продължи:

— Представям ви моя годеник, а тук виждате моя свекър и моята свекърва, останалите присъствуващи са приятели на къщата. Но, мили братовчеде, защо не е пристигнала и майка ми с вас?

Настъпи значи моментът, когато трябваше да говоря!

— Вашата майка, мила братовчедке, ще бъде тук най-късно след три или четири дни.

В началото мислех, че не познавам странното същество, но когато я погледнах по-отблизо, стори ми се, че чертите й ми са познати. Това беше Катинела, една много известна танцьорка, с която обаче не бях разменил никога нито дума. Разбрах веднага, че ме караше да играя една неподготвена роля в изобретената от нея пиеса и че вероятно се нуждаеше от мен, за да предизвика развръзката. Необикновеното винаги ме е привличало и понеже моята братовчедка беше красива, то с радост приех ролята си, тъй като не се съмнявах, че ще получа своята награда за това. Важно беше да играя добре и главно да не се изложа; затова се показах много гладен и по такъв начин й дадох време да говори с полузагатвания, така че да разбера къде съм. Тя схвана веднага причините за моето въздържание и ми доказа своя ум, като, обръщайки се ту към този, ту към онзи, каза всичко, което бе нужно да узная. Научих, че сватбата би могла да стане едва след пристигането на майка й, която трябвало да донесе дрехите и диамантите й. Научих също, че съм капелмайстор, който пътува за Торино, за да композира оперна музика, която ще бъде свирена на сватбеното тържество на херцога от Савоя. Последното откритие ми достави голямо удоволствие, тъй като видях, че нямаше да имам никакви проблеми, за да замина на следващия ден. Ето защо ролята ми хареса. Във всеки случай, ако не разчитах на една сладка награда, би било напълно естествено да кажа в обществото, че милата ми братовчедка е луда, но Катинела, макар и тридесетгодишна, беше много красива и освен това прочута с любовните си приключения. Посочената като свекърва дама, която седеше срещу мен, наля чаша вино в моя чест и ми я подаде. Вече се бях вживял в ролята си и протегнах ръка, за да взема чашата. Тогава тя забеляза, че държа ръката си малко изкривена, и ме попита:

— Какво ви е, господине?

— Ех, нищо особено, уважаема госпожо, едно леко навяхване, което с малко спокойствие ще се подобри от само себе си.

При тези думи Катинела се изсмя високо и извика, че съжалява, защото по такъв начин компанията била лишена от удоволствието да ме чуе да свиря на пиано.

— Намирам за странно, мила братовчедке, че се смеете на това.

— Засмях се, защото ми напомнихте за едно предпазливо навяхване, което бях измислила преди две години за себе си, за да не трябва да танцувам.

След кафето свекървата, като жена, която знае много добре какво подобава, каза, че без съмнение госпожица Катинела има да говори с мен по семейни работи, затова трябва да ни оставят сами. Всички се сбогуваха.

Когато останах с Катинела сам в стаята, приготвена за мен, тя се хвърли на едно канапе и се отдаде на една безмерна веселост. После, каза:

— Макар че ви познавам само по име, все пак съм сигурна, че мога да ви се доверя, но ще бъде добре да отпътувате утре отново. Тук съм от два месеца без нито една стотинка. Имам със себе си само малко дрехи и бельо и за да живея, би се наложило да продам тези неща, ако за щастие не бях накарала сина на хазайката да се влюби в мен. Поласках го с надеждата да стана негова жена и да му донеса зестра на стойност двадесет хиляди талера в диаманти, които уж имам във Венеция и които майка ми трябва да донесе. Моята майка няма нищо и не знае нищо за цялата история; тя значи няма да се мръдне от мястото си.

— Но кажи ми, моля те, красива неразумнице, какъв ще бъде краят на този фарс? Предвиждам трагичен край.

— Лъжеш се, краят ще бъде весел и много смешен. Очаквам всеки момент граф Ощайн, брат на курфюрста от Майнц. Той ми писа от Франкфурт; отпътувал е оттам и сега трябва да е във Венеция. Той ще ме вземе, за да ме отведе със себе си на панаира в Реджо и ако на моя годеник би му хрумнало да стане неприятен, но аз искам да не получи нито бой, нито пари. В момента на отпътуването ще му кажа тихо на ухото, че ще се върна и с това всичко ще се нареди, защото, за да го направя щастлив, нужно е само да му обещая, че ще се съглася да се омъжа за него след завръщането ми.

— Отлично! Ти си умна като ангел, но аз не ще дочакам завръщането ти, за да се оженя за тебе, нашата сватба трябва да стане веднага.

— Каква глупост! Почакай поне докато настъпи нощта!

— По никой начин! Мисля, че чувам вече колата на графа. Ако той не дойде, то не губим нищо за нощта.

— Значи, ти ме обичаш?

— Лудо! А даже и да не те обичам, но заради твоята комедия заслужаваш наистина да бъдеш обожавана. Нека не губим време!

— Ти си прав, това е един епизод, и то толкова по-красив, защото е импровизиран.

Още си спомням, че я намерих прелестна.

Надвечер цялото общество ни посети и се уговорихме да се разходим на чист въздух. Докато се приготвяхме за разходката, внезапно се чу шум от кола. Катинела погледна през прозореца и помоли всички присъствуващи да си отидат; пристигналият бил чужденец, който идвал за нея. Всички си отидоха, а мен избута в стаята и ме заключи. Наистина, берлината спря пред странноприемницата и аз видях да слиза един господин, който беше четири пъти по-дебел от мене и беше подкрепян от четирима слуги. Той се изкачи и влезе при бъдещата съпруга, с която проведе близо петчасов разговор. Накрая той бе запълнен с любовни сцени. След това дрехите на Катинела бяха опаковани и натоварени на берлината. После двамата вечеряха и изпразниха набързо няколко бутилки рейнско вино. Към полунощ граф Ощайн отпътува, както беше дошъл и отведе любовния обект на сина на съдържателя. През цялото това дълго време никой не дойде в стаята ми и аз бях разумен да не викам. Страхувах се да не бъда открит, тъй като не знаех как немският принц би погледнал на работата, ако бе научил, че е имал скрит свидетел на своите тежки доказателства за нежност, а пък последните не правеха чест на никого от двамата участвуващи и ми даваха богат материал за разсъждения върху нищожността на човешкия род.

След отпътуването на героинята забелязах през цепнатината на вратата бедния отблъснат любовник и го повиках да ми отвори. Бедният глупак отговори с плачевен глас, че ключалката трябвало да бъде счупена, защото госпожицата взела ключа със себе си.

Помолих го да направи това веднага, защото бях гладен. Когато се освободих, седнах да ям, а бедният младеж ми правеше компания. Той ми каза, че госпожицата намерила свободен миг, в който да го увери, че след шест седмици ще бъде отново тук, след което заплакала и го целунала нежно.

— Принцът сигурно ви е заплатил нейната сметка?

— Съвсем не, а и не бихме приели парите, ако ги беше предложил. Годеницата ми би се почувствувала обидена, вие не можете да си представите колко благородно мисли тя.

— Какво казва баща ви за отпътуването!

— Моят баща мисли винаги лошо; той казва, че тя няма да се върне, а майка ми държи повече на неговото мнение, отколкото на моето. Но вие, господин капелмайстор, какво ще кажете?

— Щом ви е казала, то без съмнение ще се върне.

— Да, ако не е имала намерението да се върне, не би ме уверила в това.

— Много правилно! Това наричам разумна приказка!

Вечерята ми се състоеше от остатъците от обяда, който готвачът на графа бе приготвил за своя господар, а аз изпих бутилка отлично рейнско вино, която Катинела бе прикрила, за да се почерпи нейният бъдещ съпруг. Той обаче мислеше, че не би могъл да я употреби по-добре, освен като почерпи своя бъдещ братовчед. След вечеря взех пощенската кола и отпътувах, след като уверих нещастния изоставен, че ще направя всичко, което ми е възможно, за да убедя братовчедка си да се върне час по-скоро. Исках да платя, но той отказа категорично да приеме. В Болоня пристигнах четвърт час след Катинела, отседнах в същата гостоприемница, в която бе отседнала и тя, и намерих удобен случай да й съобщя казаното ми от годеника й. В Реджо пристигнах преди нея, но не ми беше възможно да й говоря, защото тя не напусна нито за момент своя могъщ, но немощен повелител.

След свършване на панаира, през време на който не ми се случи нищо заслужаващо отбелязване, аз напуснах Реджо заедно с моя приятел Балети и ние отидохме в Торино, защото имах желание да опозная този град.

В Торино намерихме всичко еднакво красиво: града, двора, театъра и жените и на първо място херцогинята от Савоя. Но аз трябваше неволно да се засмея, когато ми казаха, че полицията била отлична, тъй като видях улиците пълни с просяци.

Никога през живота си не бях виждал крал и си бях втълпил в главата побърканата идея, че лицето на краля трябва да изразява рядка красота или величие, с една дума, нещо, което да го отличава от останалите хора. За един мислещ, млад републиканец, моето схващане не беше толкова глупаво, но когато видях този крал на Сардиния, аз скоро се отказах от това си схващане. Той беше грозен, гърбав, навъсен и неблагороден в цялото си държане. Така разбрах, че човек може да бъде крал, без да е съвършен.

На сцената слушах Аструа и Гафарело, тези два великолепни гласа и видях да танцува Жофроа, която точно по това време се омъжи за един почтен танцьор на име Бодин.

По време на престоя ми в Торино никакво любовно влечение не смути покоя на моята душа, но имах едно приключение с дъщерята на моята перачка, за което разказвам тук само поради факта, че то разшири физическите ми познания по един особен начин.

Момичето беше много красиво и макар че не бях влюбен, все пак пожелах да бъда ощастливен от нейното благоволение. Моите усилия да уредя среща с нея бяха напразни. Това ме ядоса малко и един ден се осмелих да опитам да я завладея с известно насилие. Удаде ми се случай да я изненадам и отстъпваща донякъде на моето уговаряне, донякъде на моето нападение, тя се намери веднага в най-удобно положение, а аз се залових за работа. Но в първия момент на съединението нещо силно изпука, което понижи значително усърдието ми, още повече че младото момиче покриваше лицето си с ръка, сякаш искаше да прикрие червенината си поради срама. Счетох, че трябва да я успокоя с нежна целувка и започнах отново. Но, велики Боже, в същия момент един още по-силен гръм, свързан с миризма, достигна до ухото и носа ми. Аз продължих — трети път, четвърти път, все същото. И така продължаваше при всяко движение с точността на хронометър, който определя такта на едно музикално парче. Това чудновато явление, смущението на бедното момиче, нашето положение, всичко това ми се стори толкова смешно и аз трябваше толкова да се смея, че бях принуден да се откажа от всякакъв опит. Засрамено и смутено, младото момиче избяга, а аз не се и опитах да я задържа. От този ден нататък тя не смееше да се яви пред мен. След като си отиде, аз останах повече от четвърт час, мислейки върху смешното в тази случка, за която като си спомням и днес ме развеселява. Предполагам, че момичето дължеше своята девственост на този особен своеобразен недостатък и че ако същият беше общ за целия женски пол, то би имало много по-малко галантни жени, а пък ние би трябвало да имаме тогава други органи, защото, ако моментната наслада трябваше да се купува за сметка на слуха и мириса, то тя би била много скъпо платена.

Балети бързаше да стигне в Париж, където в очакване раждането на един бургундски херцог се подготвяха великолепни празненства. Той ме убеди без много труд да съкратя престоя си в Торино. Ние отпътувахме и пристигнахме след пет дни в Лион, където останах за една седмица. Лион е един много красив град, в който по мое време за чужденците бяха отворени не повече от три или четири благороднически домове, но затова пък можеше да се намери най-добър прием у търговци, фабриканти и ангросисти, които бяха много по-богати от благородниците, и които живееха на широка нога. Те се отличаваха с услужливост, учтивост, непринудено държане и добър тон без вкостенелостта и глупавото високомерие, което цари в къщите на провинциалните благородници. Наистина, тонът не можеше да се сравнява с парижкия, но човек свиква с него. Богатството на Лион се дължеше на добрия вкус и на евтинията, а божеството, на което градът дължеше своето процъфтяване, е модата. Тя се мени всяка година и един плат, комуто модата на деня поставя цена тридесет, струва на следната година само двадесет или петнадесет. Тогава го пращат в чужбина, където се търси и купува само най-нова мода.

Лиончаните плащат на своите художници, които имат вкус, големи възнаграждения — това е тайната. Евтинията почива на конкуренцията, която е добър извор за богатства и дъщеря на свободата. Затова една държава, която иска да има цветуща търговия, трябва да й предоставя пълна свобода на действие. Тя трябва само да внимава и да не допуска измами, които могат да бъдат продиктувани от частния интерес, почиващ на погрешно разбиране, за да не се вреди на общия интерес. Правителствата трябва да отмерят мярката, с която гражданите могат да си служат, както желаят.

В Лион намерих най-прочутата куртизанка на Венеция. Всички бяха на мнение, че тя е нещо необикновено. Казваше се Анчила. Всеки, който я видеше, я пожелаваше, а тя имаше толкова добро сърце, че не можеше да откаже никому.

Венеция е имала винаги куртизанки, които са били прочути повече с красотата си, отколкото с ума си, най-прочутите по мое време бяха тази Анчила и една друга на име Спина. И двете бяха дъщери на лодкари, и двете умряха млади от прекаленото им отдаване на един занаят, който в техните очи им даваше титла на благороднички. Анчила стана танцьорка на двадесет и две години, а Спина искаше да стане певица. Един прочут танцьор от Венеция, на име Кампиони оформи у хубавата Анчила онази прелест, която подхождаше на нейните съвършени телесни красоти, и се ожени за нея. Спина имаше за учител един скопец, който можа да направи от нея само посредствена певица. Поради липса на талант, тя се видя принудена да прибегне до помощта на тялото си, за да може да живее.

Ще имам още веднъж случай да говоря за Анчила преди смъртта й. В Лион тя беше тогава заедно с мъжа си, те се връщаха от Англия, където бяха имали голям успех в театъра „Хей Маркет“. В Лион тя се бе отбила само за удоволствие и щом се показа, видя в краката си цялата блестяща младеж, която изпълняваше всяко нейно желание, за да й се хареса. През деня имаше излети, вечер блестящи вечери, през нощта голяма фараонова банка. Държател на банката беше някой си дон Джузепе Марати, същият, с когото се бях запознал в испанската армия под името дон Бепе или Кадето, който няколко години след това си прибави името Афлисио, а по-късно завърши много зле. Тази банка спечели в няколко дни 300 000 франка. В един град с двор на подобна сума не би се обърнало никакво внимание, но в един град, който беше само търговски и индустриален, тя създаваше безпокойство сред всички глави на семейства и собственици. Затова черната банда оттатък Алпите трябваше скоро да помисли за своето заминаване.

В Лион един почтен човек, с когото се запознах при господин Дьо Рошбарон, ми оказа честта да бъда допуснат като участник във възвишените обреди на масонството. В Париж дойдох като ученик, а след един месец станах там калфа и майстор. Майсторството навярно е най-висшата степен на масонството, тъй като всички останали, които трябваше да постигна последователно, са само приятни изобретения, които имат символично значение, но не допринасят нищо за достойнството на майстора.

Никой човек в света не е в състояние да знае всичко, но всеки, който се чувствува надарен и който горе-долу може да прецени своите душевни способности, трябва да се стреми да научи колкото се може повече един млад човек с добър произход, който иска да опознае света и така нареченото висше общество и който не иска да остане по-назад от подобните си и да бъде изключен от участие във всички техни удоволствия, трябва да се посвети на така нареченото масонство, макар и само за да узнае поне повърхностно какво представлява то. Масонството е една организация за благополучие, която в някои случаи е служила също и като прикритие за престъпни и превратни действия. Но, господи! Та с какво не е злоупотребявано! Не сме ли виждали как йезуитите са въоръжавали под светата егида на религията отцеубийствените ръце на слепи фанатици, за да убиват крале? Всеки човек, чието обществено положение се отличава със заслуга, знание или богатство, може да стане масон, а такива са много! Е, как да приемем, че подобни организации, чиито членове си налагат сами закона да не говорят никога за политика, религия и правителство, които си служат в речите само с морални или детински символи — как може, казвам, да се приеме, че такива организации, които даже правителствата могат да считат за свои създания, изглеждат опасни до такава степен, щото владетели и папи да се боят от тях и да ги преследват. Впрочем с последното съвсем не се постига целта и папата с цялата си безпогрешност не ще попречи масонството да добие чрез преследването едно значение, което може би то не би постигнало никога без него. Подмолната дейност лежи в природата на човека, всичко, което се представя на масите в една тайнствена форма, ще възбужда винаги любопитството и ще печели съмишленици, макар хората да са напълно убедени, че под воала често се крие едно нищо. И така: аз съветвам всеки млад човек с добър произход, който иска да види света, да стане масон. Същевременно бих му препоръчал да бъде внимателен при избора на ложата, защото макар че в ложата лошото общество не може да упражнява съществено влияние, все пак такова общество може да се срещне там и кандидатът трябва да се пази от опасни връзки. Който влиза като масон само за да се запознае с тайните на ордена, трябва много да се страхува, че ще остарее, без да постигне целта си. Наистина, има една тайна, но тя се пази в такава степен, че никога не е била изказвана или доверявала някому. Който разглежда нещата повърхностно мисли, че тайната се състои от думи, знаци или докосвания, или, че великата дума става известна чак при най-висшата степен, се заблуждава. Който отгатне тайната на масонството — а тя се узнава само чрез отгатване, стига до това познание само чрез често посещение на ложите, чрез размисъл, преценяване, сравняване и заключаване. Той не поверява тайната даже и на най-добрия си приятел в масонството, защото знае, че няма никакъв смисъл да му я пошепне на ухото, тъй като не би имал никаква полза от нея, след като не е могъл да я отгатне сам, както него. Той мълчи и тайната винаги остава тайна.

Любопитството, което вълнува днес непосветените (разбирам тези, които не са масони), е от същия род, както някога любопитството на гърците, които не са били допускани да вземат участие при Елевзинските мистерии в чест на Церера[1]. Но Елевзинските мистерии са интересували цяла Гърция и всички издигнати хора на тогавашното общество са се стремели да бъдат допуснати; масонството напротив, освен големия брой много заслужили хора, включва също и доста много нехранимайковци, които не би приело никое общество, тъй като в нравствено отношение те са изметът на човешкия род.

Върху тайнствената служба на Церера се пазило дълго време непроницаемо мълчание, понеже тя е била на голяма почит. Впрочем и какво ли би могло да бъде разкрито? Трите думи, които главният жрец е казвал на посветените. Но какъв смисъл би имало това? По такъв начин би се обезчестил само недискретният, защото той е откривал само груби думи, които не са могли да бъдат разбрани от масите. Чел съм някъде, че светите тайнствени три думи на елевзинските мистерии означавали: бдете и не вършете зло. Осветените и тайнствени думи на различните степени на масонството са донякъде също така разбойнически. Посвещаването в мистериите е траело девет дни; церемониите правели голямо впечатление и обществото било много почтено. Както ни съобщава Плутарх, Алкивиад бил осъден на смърт и цялото му имущество конфискувано, задето се осмелил заедно с Полициан и Теодор, да се подиграва в жилището си пред Евмолпидите[2] с мистериите. Даже се искало да бъде прокълнат от жреците и жриците. Но клетвата не била изречена, понеже една жрица отказала, като обяснила: аз съм жрица, за да благославям, а не за да проклинам. Възвишени думи! Те съдържат една поука на морал и мъдрост, която папата пренебрегва, на която евангелието учи и която Спасителят предписва.

За определена група от космополити днес нищо не изглежда важно, както нищо не е свещено за нея.

Ботарели обнародва в една книга всички обичаи на масоните, за което се задоволиха само да кажат, че той е нехранимайко. Това се знаеше предварително. В Неапол един княз и господин Хамилтън извършват в къщата на последния чудото на свети Януарий[3]; естествено, те се смеят на това и с тях се смеят още много други. Но кралят се преструва, че не знае, че носи на кралските си гърди звездата на ордена, която има около фигурата на свети Януарий надписа: „Кръвта свързва“. Днес всичко е непоследователно и нищо вече няма значение; въпреки това ще бъде добре, ако се върви напред, защото спирането по средата на пътя би било още по-лошо.

Ние отпътувахме от Лион с пощенска кола и за пет дни стигнахме в Париж. Балети беше съобщил на семейството си кога ще отпътува, така че то знаеше момента на пристигането ни.

Бяхме осем души в пощенската кола и седяхме много неудобно, защото това беше един голям сандък с овална форма, така че никой не заемаше ъглово място, понеже такова нямаше. Ако тази кола беше изнамерена в страна, където царува равенство пред законите, то това средство би било много смешно. Но би ли подхождало като италианец да не се възхищавам от всичко френско, особено в самата Франция? Овална кола: поклоних се почтително пред модата, като същевременно я проклинах, тъй като своеобразното движение на колата упражни върху ми същото действие, както движението на кораб върху развълнувано море. Впрочем колата имаше много добри пружини; въпреки това даже и по-силно друго друсане би ми било по-малко неприятно.

Движението ми подействува така, че трябваше да повърна всичко, което бях ял. Поради това ме помислиха за лош компаньон, но не ми го казаха, все пак се намирах във Франция и между французи, които познаваха законите на учтивостта. Задоволиха се само да кажат, че явно съм ял твърде много на вечеря, а един парижки абат каза в моя защита, че съм имал слаб стомах. В крайна сметка започна спор за това. Накрая търпението ми се изчерпа и казах:

— Господа, всички грешите, имах отличен стомах и изобщо не съм вечерял.

В отговор на тези думи един господин каза със съвсем сладък тон: не бивало да казвам на господата, че грешат, но бих могъл да им кажа, че нямат право, подобно на Цицерон, който не казал на римляните, че Катилина и неговите съзаклятници били мъртви, а че са живели.

— Не е ли все същото?

— Моля, за извинение, господине, едното е учтиво, другото — не.

След това започна да държи една дълга реч за учтивостта, която завърши с думите:

— Мисля, че господинът е италианец?

— Да, такъв съм, но ще ми направите ли удоволствието да ми кажете по какво познахте?

— О! По вниманието, с което вие изслушахте моето продължително дрънкане.

Всички се засмяха. Възхитен от неговата оригиналност, започнах да го лаская. Той беше възпитател на едно момче на дванадесет или тринадесет години, което седеше до него. Използувах го през цялото пътуване, за да ме поучава на френска учтивост.

— Какъв?

— Вие трябва да оставите, дори да забравите думичката, която често употребявате по всякакъв повод… не е френска дума. Вместо този неучтив навик, казвайте по-добре… Затова престанете да я употребявате, господине, или бъдете готов всеки момент да давате и да получавате саблени удари.

— Благодаря ви, господине, вашият подарък е скъпоценен и аз ви обещавам да не казвам… вече през целия си живот.

По време на първите две седмици на моя престой в Париж ми се струваше, че правех най-големи грешки, понеже не преставах да искам постоянно извинение. Дори една вечер в театъра помислих, че ще стане скандал, задето съм се извинил по неподходящ начин. В партера един офицер ми настъпи крака и аз побързах да му кажа:

— Извинете, господине!

— Извинете вие, господине!

— Не, вие!

— Не, вие!

— О, господине, нека се извиним взаимно и се прегърнем!

С тази прегръдка спорът беше приключен.

По време на пътуването една вечер бях заспал от изтощение в „гондолата“, когато внезапно рамото ми беше разтърсено силно и моят съсед каза:

— Ах, господине, вижте този замък!

— Виждам го. Е, какво?

— Ах, моля ви, не го ли намирате прекрасен?

— Не би било за учудване, ако той не се намираше на четири часа път от Париж. Ах, ще ми повярват ли моите хапльовци-съотечественици, че на четиридесет мили от столицата се намира такъв красив замък? Колко невежа е човек, когато не е пътувал!

— Тук имате право.

Човекът беше сам парижанин и хапльо в дъното на душата си, като гал от времето на Цезар.

Впрочем, ако парижаните от сутрин до вечер са хапльовци и се забавляват с всичко, то един чужденец като мене трябва далеч да ги превъзхожда. Разликата между тях и мен се състоеше в това, че бях свикнал да гледам нещата такива, каквито са. Затова бях изненадан да ги виждам често под една маска, която ги променяше. Докато тяхната изненада напротив често се дължеше на това, че им се дава възможност да отгатнат какво се крие под маската.

Това, което особено ми хареса при пътуването за Париж, бяха великолепните пътища, безсмъртно творение на Людвик Петнадесети, чистотата на гостоприемниците, доброто ядене, което се получава в тях, бързината, с която човек бива обслужван, отличните легла, скромното изражение на лицето, което прислужва на масата. Обикновено това е най-способната от дъщерите на къщата и нейното приветливо лице, скромно държане, чистота и добри маниери вдъхват уважение и на най-безсрамния развратник. Кой италианец гледа с удоволствие нашите келнери в Италия с техните нахални лица и тяхното безсрамие? По мое време във Франция съвсем не знаеха какво е да изискваш премного; тя беше наистина отечество за чужденците. Наистина, наблюдаваха се често действията на един отвратителен деспотизъм: lettres de cachet[4] и т.н., но това беше деспотизмът на народа. Последният дали е по-малко отвратителен?

Ние обядвахме във Фонтенбло, а на две мили преди Париж забелязахме една берлина, която идваше насреща ни. Когато последната се приближи до нас, Балети извика на кочияша да спре. В колата седеше неговата майка, която ме посрещна като приятел, когото очаквала. Тя беше прочутата актриса Силвия. Когато й бях представен, ми каза:

— Надявам се, господине, че приятелят на сина ми ще има добрината да вечеря днес у нас.

Приех поканата, поклоних й се и се качих отново в „гондолата“, а Балети остана при майка си в берлината. Така продължихме пътуването.

При моето пристигане в Париж намерих един слуга на Силвия с една наемна кола, който ме закара до жилището ми, за да оставя там моите неща, след това отидохме у Балети, който живееше съвсем наблизо.

Балети ме представи на своя баща, който се наричаше Марио; Марио и Силвия бяха имената, които господин и госпожа Балети носеха в играните от тях импровизирани комедии; по онова време французите имаха обичая да означават италианските артисти само с имената, които те носеха на сцената. „Добър ден, господин Арлекин, добър ден, господин Панталон!“ Така бяха поздравявани господата, които играеха тези роли.

[1] По името на малкия градец Елевзис, недалеч от Атина, където най-напред се е извършвал култът към богинята Деметра (древноримската Церера), богинята на природното плодородие, и към нейната дъщеря Персефона (римската Прозерпина), който култ след присъединяването през VII в. пр.н.е. на Елевзис към Атина се поема от атинската власт, обявява се за държавен култ над всички подобни и под името елевзинии или елевзински мистерии става постепенно всеелинско тържество. Тези мистерии са представлявали религиозна пантомима, придружена от свещени песни и изречения, чрез които се е изобразявала свещената история за отвличането на Персефона от бога на подземното царство Хадес (което според митологията е станало до Елевзис, когато Персефона, неподозираща нищо, беряла с другарките си цветя по ливадите), търсенето й от Хелиос, и решението на Зевс Персефона да се връща всяка година през пролетта и лятото в горния слънчев свят при майка си.

В този култ са могли да участвуват само редовно посветените в мистериите. За непосветени участници се е предвиждало смъртно наказание. Към елевзинските тържества бива присъединен и атинският младенчески бог Якхос, който често се отъждествява с Бакхуса. Тържествата в негова чест стават като подготвителна част към общите мистерии. За да станат посветените участници достойни за въвеждане в истинските мистерии, те трябва да бъдат подготвени в тези малки мистерии. Едва след това те са ставали „Гледащи“, издигнати до най-висшето стъпало, на посвещението. — Б.пр. ↑

[2] По името на Евмолпид, тракийски рапсод, син на бог Посейдон, основател на Елевзинските мистерии и пръв свещеник на Церера и Бакхус. Неговите потомци, Евмолпидите, били жреци на Церера. — Б.пр. ↑

[3] Епископ на Беневент (укрепено градче близо до Неапол), роден в 250 г., измъчван в 305 г. Почита се като покровител на града Неапол, където е запазено едно шишенце от неговата съсирена кръв. Според легендата тази кръв става отново течна на празника на светеца, а също и когато някаква опасност заплашва града. — Б.пр. ↑

[4] Писмо-заповед, подписано предварително от краля, в което притежателят на същото е попълвал името на този, когото е искал да изпрати в затвора. — Б.пр. ↑

Глава осма

Моето обучение в Париж. Портрети. Особености. Разни.

На празника по случай пристигането на нейния син, Силвия даде блестяща вечеря, на която събра всички свои роднини, а за мен това беше щастлива възможност да се запозная с тях. Бащата на Балети, който се оказа болен, не взе участие в празненството, но присъствуваше по-възрастната му сестра. С театралното име Фламиния последната бе станала известна в републиката на науките чрез няколко превода; но аз имах желание да я опозная по-основно не толкова за това, колкото заради известната в цяла Италия история за пребиването на тримата известни литератори в Париж. Тези трима учени бяха маркиз Мафей, абат Конти и Пиетро Джакомо Мартели, които станали врагове, оспорвайки правата си относно благосклонността на артистката. Като учени те се нападаха със своите пера: Мартели написа против Мафей една сатира, в която той го означаваше с анаграма Фемия.

Тъй като бях представен на тази Фламиния като кандидат на литературната република, тя мислеше, че трябваше да ме почете, като в своя разговор отдаде особено предпочитание на мен. Тя обаче не беше права, тъй като ми бе неприятно нейното лице, нейният тон, нейният стил, изобщо всичко, даже и нейният глас. Наистина тя не го каза, но ми даде да разбера, че като една знаменитост на литературния свят знае, че говори на едно насекомо. На всички свои изрази тя придаваше нещо неоспоримо и на една възраст от шестдесет и повече години тя мислеше, че има право на това, особено спрямо един млад новак от двадесет и пет години, който не беше обогатил още никоя библиотека. За да я полаская, говорих с нея върху абат Конти и по някакъв повод цитирах два стиха от този дълбок мислител. С благосклонно изражение уважаемата поправи произношението ми на думата scevra, която означаваше разделен, като ми каза, че трябвало да се каже sceura; тя прибави, че сигурно няма да ми е неприятно, че съм научил нещо още в първия ден на пристигането ми в Париж. С този ден започвал един нов период от моя живот.

— Уважаема госпожо, аз съм дошъл тук да се уча, а не да се отучвам, и ще ми позволите да ви кажа, че scevra се изговаря с V, а не U; защото тази дума произхожда от sceverra.

— Зависи от това, кой от двама ни се лъже.

— Вие, уважаема госпожо, защото Ариосто римува scevra с persevra I, една дума, която не би била в съзвучие със sceura, тъй като последната съвсем не е италианска.

Тя поиска да защити твърдението си, но мъжът й, един стар господин на осемдесет години, й каза, че не е права. Тя замълча, но от този момент казваше всекиму, който искаше да слуша, че аз съм измамник.

Нейният съпруг, Луиджи Рикобони бил наречен Лелио. През 1716 година той довел трупата в Париж в служба на херцога-регент. Беше заслужил човек. В миналото е бил много красив и с право се ползваше от всеобщо уважение, както поради своя талант, така и поради своята нравственост. Моето главно занимание по време на обяда беше да изучавам Силвия, която бе на върха на своята слава, според мен, тя надвишаваше всичко, което бе писано за нея. Беше на около петдесет години, имаше елегантна фигура, благородно изражение, изискани маниери, беше любезна, весела, духовита, отзивчива към всекиго и съвсем скромна. Нейното лице беше една загадка, понеже тя предизвикваше жив интерес, харесваше се на всеки, обаче при по-подробно проучване нямаше нито една действително красива черта. Не можеше да се каже, че е хубава; но сигурно никой не би я намерил грозна. Въпреки това, не спадаше към онези, които са нито красиви, нито грозни, защото притежаваше нещо извънредно красиво, което биеше на очи и завладяваше. Но всъщност каква беше тя?

Красива — но красива според закони, които бяха неизвестни за онзи, който не се чувствуваше привлечен от нея чрез непреодолима сила, за да я обича и който, следователно, нямаше смелостта да я изучава и издръжливостта, за да я опознае.

Силвия беше идолът на Франция и нейната дарба беше основата на всички комедии, които големите автори, особено Мариво[1], съчиняваха за нея. Без нея тези комедии не биха дошли до потомството. Не би се намерила никога една артистка, която би могла да я замести, тъй като последната би трябвало да съчетава всички качества, който притежаваше Силвия в нейното трудно изкуство; подвижност, глас, ум, мимика, държание и голямо познаване на човешкото сърце. Всичко в нея беше природа, а изкуството, което усъвършенствуваше тази природа, оставаше винаги скрито.

Към току-що изброените качества Силвия прибавяше още едно друго, което й придаваше един нов блясък, макар че и без последното предимство тя би блестяла върху сцената на първо място: нейното поведение беше неопетнено. Тя искаше да има само приятели, никога любовници. С това осмиваше едно право, от което можеше да се ползува, но което би я направило смешна в нейните очи. На това поведение тя дължеше своето име на уважавана жена в една възраст, в която то би изглеждало смешно или даже обидно за всички нейни колежки. Много високопоставени дами я удостояваха повече със своето приятелство, отколкото със своето покровителство. Капризният партер не смееше никога да освирква Силвия даже и в ролите, които не му харесваха; мнението беше единодушно, че прочутата артистка е една жена, която стои високо над своята професия.

Силвия смяташе, че доброто поведение не бива да й се приписва като заслуга. Тъй като знаеше, че беше почитана именно затова, нейното самочувствие имаше полза от това почитане. Затова тя не проявяваше никога гордост или превъзходство в отношенията си към нейните колежки, макар че последните малко държаха да се прочуят чрез добродетел, а бяха доволни да се проявят чрез своите дарби или красота. Силвия ги обичаше и бе обичана от всички, тя признаваше публично техните заслуги и искрено ги хвалеше, но човек чувствуваше, че тя не губи нищо, тъй като, превъзхождайки ги със своя талант и със своето безупречно име, те не можеха да я засенчат.

Природата отне десет години от живота на тази изключителна жена, защото на шестдесетгодишна възраст, десет години след нашето запознанство, тя заболя от охтика — парижкият климат оказва често подобно влияние върху италианските артистки. Две години преди нейната смърт аз я видях да играе ролята на Мариана в пиесата на Мариво и въпреки нейната старост и нейното състояние, илюзията беше пълна. Тя умря в мое присъствие, държейки в прегръдките си своята дъщеря, пет минути преди да издъхне, тя даде своите последни съвети. Тя бе погребана с почести в Сен Сово, без никакво противодействие от страна на уважавания свещеник, напротив, този достопочтен пастир на човешките души, който беше далеч от нехристиянската нетърпимост на повечето от своите събратя, каза:

— Въпреки нейната професия на артистка, все пак тя е била добра християнка, а земята е обща майка на всички ни, както Исус Христос е спасител на целия свят.

Ти ще ми простиш, драги читателю, задето без всякакво намерение да извърша някакво чудо, аз те оставям да вземеш участие в погребението на Силвия десет години преди това, но затова пък ще ти спестя този труд, когато стигна дотам.

Нейната единствена дъщеря, която тя нежно обичаше, седеше на масата до нея, по това време тя беше едва на девет години. Погълнат изцяло от вниманието, което отдавах на майка й, аз съвсем не я забелязвах, но по-късно тя щеше да ме интересува. След вечерята, която трая много дълго, се отправих към моята хазяйка госпожа Кенсон, при която бях чудесно настанен. Когато на следната сутрин се събудих, госпожа Кенсон дойде в моята стая и каза, че вън чака прислужник, който ми предлага услугите си. Казах да влезе и видях един нисък човек, който не ми хареса. Казах му това.

— Моят нисък ръст, принце, ви гарантира, че няма да обличам вашите дрехи, за да ходя по любовни авантюри.

— Как се казвате?

— Както искате!

— Как? Аз ви питам за името, което носите!

— Нямам никакво име. Всеки господар, комуто служа, ми дава според вкуса си едно име и в живота си съм имал повече от петдесет. При вас ще нося името, което вие ми дадете.

— Но вие трябва да имате едно фамилно име?

— Не съм имал никога фамилия. Като младеж имах име, но от двадесет години, откакто служа и с всеки господар сменям името си, го забравих.

— Добре, аз ще ви наричам Еспри.

— Оказвате ми голяма чест.

— Донесете ми срещу този луи дребни пари!

— Ето, господине.

— Виждам, че сте богат.

— На услугите ви.

— От кого мога да се осведомя за вас?

— В посредническото бюро. Впрочем, госпожа Кенсон може да ви даде сведения за мен — цял Париж ме познава.

— Това е достатъчно. Ще ви давам на ден по тридесет су, няма да ви обличам, ще спите, където искате и ще бъдете на разположение всяка сутрин в седем часа.

Балети ме посети и ме помоли да се храня всеки ден с него. След това наредих да бъда заведен до Пале Роял и оставих Еспри при входа.

Любопитен да видя това толкова хвалено място, започнах да го разглеждам. Видях една доста хубава градина, алеи с високи дървета, басейни, високи къщи наоколо, много разхождащи се господа и дами и навсякъде павилиони, в които можеха да се купят новоизлезли книги, благоуханни води, клечки за зъби и всевъзможни дреболии. Видях редица сламени столове, които се наемаха срещу едно су, седнали на сянка хора, които четяха вестници, кокотки и господа, които закусваха сами или в компания, и келнери, които бързаха по една стълба, прикрита с храсти.

Седнах на една малка маса, дойде веднага един келнер и ме попита какво желая. Поисках чаша шоколад, донесе ми отвратителен шоколад в една великолепна позлатена чаша. Поръчах да ми донесе кафе, ако има добро.

— Отлично! Вчера сам го приготвих.

— Вчера! Не го искам.

— Нашето мляко е отлично!

— Мляко? Никога не пия. Пригответе ми чаша кафе с вода!

— С вода? Такова правим само след обяд. Желаете ли един фруктов крем, една чаша бадемово мляко?

— Да! Бадемово мляко.

Намерих питието отлично и реших да закусвам всяка сутрин с него; попитах келнера, дали има нещо ново; отговори ми, че дофината родила принц. Един абат, който седеше на съседната маса, му каза:

— Глупости! Тя е родила принцеса.

Един трети се приближи и каза:

— Аз току-що идвам от Версай, дофината не е родила нито принц, нито принцеса.

Той ми каза, че му приличам на чужденец и когато отговорих, че съм италианец, започна да говори с мен за двора, за града, за пиесите и най-после предложи да ме придружава навсякъде. Аз благодарих, станах и тръгнах. Абатът ме придружи и ми каза имената на всички момичета, които се разхождаха в градината.

Един млад човек го срещна, те се прегърнаха и абатът ми го представи като вещ познавач на италианската литература.

Заговорих на италиански, той отговори духовито, но трябваше да се засмея на неговия стил, като му казах причината: той говореше по начина на Бокачо. Моята забележка му хареса, но скоро го убедих, че не бива да говори така, макар че езикът на този стар писател е съвършен. За по-малко от четвърт час ние станахме добри приятели, понеже забелязахме, че имахме едни и същи склонности. Той беше поет, аз — също. Той се интересувате от италианска литература, аз — от френската. Ние си разменихме адресите и обещахме да се посетим.

В един ъгъл на градината видях много хора, които стояха неподвижно с вторачени погледи. Попитах новия си приятел какво интересно има там?

— Следят меридиана, всеки държи часовник в ръката си, за да го нагласи точно на дванадесет.

— Та няма ли навсякъде меридиан?

— Разбира се, но този от Пале Роял е най-точният.

Аз се изсмях високо.

— Защо се смеете?

— Защото е невъзможно всички меридиани да не са еднакви. Това е една пълна парижка безсмислица.

Той помисли един момент, разсмя се също и ми даде изобилен материал за критикуване на добрите парижани.

Напуснахме Пале Роял през главения вход, където видях много хора да се трупат пред един дюкян, който носеше знака на една цибетска котка.

— Какво е това?

— Ето че пак ще се смеете. Всички тези добри хора чакат реда си, за да напълнят табакерите си.

— Та няма ли друг продавач на тютюн?

— Тютюнът се продава навсякъде, но от три седмици се търси само тютюнът от цибетската котка.

— Той по-добър ли е, отколкото другите?

— Може би не по-добър! Но откакто херцогинята от Шартр го въведе като мода, никой не иска друг.

— Но какво е направила, за да го въведа като мода?

— Два или три пъти тя спря колата си пред дюкяна, за да напълни табакерата си и каза публично на младата жена, която я обслужи, че нейният тютюн е най-добрият в цял Париж. Празноскитащите, които се събират винаги около колата на един принц, даже да са го видели вече сто пъти или даже ако той е грозен като маймуна, разпространиха думите на херцогинята из града и повече не беше нужно, за да се раздвижат всички пушачи на столицата. Жената ще си създаде добро състояние, понеже дневно продава тютюн за повече от сто талера.

— Естествено, херцогинята няма никакво понятие какво благодеяние е направила на жената.

— Напротив, това е една военна хитрост от нейна страна. Херцогинята се интересуваше от младата жена, която неотдавна се омъжи; тя искаше да й направи добро по един деликатен начин и прибягна до това средство, което има пълен успех. Не бихте повярвали колко доблестни и добри са парижаните; вие се намирате в единствената страна на света, където е безразлично, дали умът предлага нещо истинско или фалшиво: той ще успее и в двата случая; защото в първия случай той ще бъде признат от умните и заслужили хора, а във втория е готова винаги глупостта, която ще го възхвали. Глупостта е наистина нещо характерно за Париж и най-чудното е, че тази парижка глупост е дъщеря на ума. Затова също не е парадокс, когато се казва, че французинът би бил по-умен, ако имаше по-малко ум.

Божествата, на които тук се кланят, макар че не им издигат олтари, са новостта и модата. Достатъчно е да затича човек по улицата и всички започват да го следват. Тълпата се спира едва тогава, когато се открие, че човекът е побъркан, но тук имаме множество хора, които са побъркани по рождение, а минават още за разумни.

Тютюнът на цибетската котка е само незначителен пример как един нищожен повод може да събере огромна тълпа на едно място. Един ден, когато кралят отишъл на лов в Ньой, спрял пред вратата на кръчмата и пожелал чаша ратафия[2]. Щастлива случайност било, че бедният кръчмар наистина имал една бутилка. Кралят изпил една чашка и поискал след това втора, като казал, че в живота си не е пил толкова вкусна ратафия. Това било повече от достатъчно, за да се прочуе ратафията на добрия ньойски кръчмар като най-добрата в Европа. Кралят го беше казал. Бедният кръчмар бе посещаван непрекъснато от най-висшето общество. Днес той е един много богат човек и на същото място построи великолепна къща. Тя носи доста смешен надпис, който дължим на един от четиридесетте безсмъртни: Кое е божеството, което този кръчмар трябва да обожава? Глупостта, лекомислието и желанието за смях.

— Струва ми се — възразих му аз, — че този израз на одобрение, което се дава на мненията на крале, принцове и прочее, е по-скоро едно доказателство за любовта на нацията, която ги обожава, защото французите считат тези хора за безпогрешни.

— Наистина, това, което става у нас, създава у чужденеца вярата, че народът обожава своя крал, но мислещите между нас скоро разбират, че това съвсем не е чиста монета, защото дворът не постъпва по същия начин.

Когато кралят пристигне в Париж, всички викат: „Да живее кралят!“, но това става, защото започва някой нехранимайко, или защото някой полицай в тълпата дава знак. Всъщност тези викове нямат никакво значение, те се дължат на весело настроение, понякога на страх и кралят съвсем не ги взема за чиста монета. В Париж той съвсем не се чувствува удобно и предпочита да е във Версай сред двадесет и петте хиляди души, които го пазят от гнева на същия народ, който може да поумнее и също да извика: „Да умре кралят!“ Людвиг Четиринадесети знаеше това много добре и това струва живота на няколко съветници от горната камара, които се осмелиха да изкажат мнение, че трябва да се свикат генералните щати, за да се помогне срещу злото, от което държавата страда. С изключение на Людвиг Благочестиви, Людвиг Двадесети и добрият и велик Хенрих Четвърти, Франция никога не е обичала своите крале, а при последния любовта на народа беше немощна и в невъзможност да го предпази от меча на йезуитите, на тази проклета каста, която е враг, както на народите, така и на кралете. Сегашният крал, един слаб човек, когото министрите водят за носа, веднъж, след една прекрасна болест, каза съвсем откровено: „Аз съм учуден от големите изрази на радост по повод оздравяването ми, понеже не мога да разбера, защо толкова ме обичат.“ Същото биха могли да кажат много крале, най-малко, ако размерът на любовта би отговарял на размера на извършените от тях добрини. Наивните думи на владетеля били възвеличани до небето, но някой царедворец-философ би трябвало да му каже, че го обичат толкова, защото носи добавъчно име „многообичаният“.

— Добавъчно име или прякор? А има ли у вас царедворци-философи?

— Философи не, понеже това са две неща, които взаимно се изключват както светлината и тъмнината; но у нас има остроумни хора, които се заяждат от честолюбие и користолюбие.

С такива разговори господин Патю — така се казваше моят нов познат ме придружи до къщата на Силвия, за познанството, с която той ме поздрави, тук ние се разделихме. Намерих любезната артистка в приятна компания. Тя ме представи на всички присъствуващи и ми назова имената им. Името Кребийон[3] ме изпълни с радост.

— Как, господине — извиках аз, — толкова скоро щастлив? От осем години ви се възхищавам, от осем години желая да се запозная с вас. Моля, слушайте!

И му издекламирах най-красивото място от „Зенобия и Радамис“, което бях превел в бели стихове.

Силвия се радваше за удоволствието, което Кребийон чувствуваше, когато слушаше на осемдесет години един език, който познаваше и обичаше като своя собствен. Той издекламира същата сцена на френски и учтиво наблегна на местата, на които според него бях придал особена красота. Благодарих, но без да се полаская от комплимента му.

Седнахме на масата и понеже ме попитаха какво интересно съм видял в Париж, разказах им всичко, с изключение на разговора ми с Патю. След като говорих дълго, Кребийон, който по-добре от всички останали бе разбрал начина, по който постъпвах, за да изуча добрите и лоши страни на неговия народ, ми каза следното:

— От пръв поглед, господине, намирам наблюденията ви многообещаващи и без съмнение, ще напреднете. Разказвате добре и говорите френски по начин, който дава възможност да ви разбират напълно, но всичко, което казвате, е само преведено от италиански. Слушат ви с интерес и чрез начина на говорене вие приковавате вниманието на слушателите си. Мога даже да ви кажа, че този начин е в състояние да спечели одобрението на слушателите, понеже е своеобразен и нов, а вие се намирате в страна, където всички харесват своеобразното и новото. Но още от утре трябва да си направите труда да се научите да говорите нашия език, защото след два или три месеца същите хора, които сега ви ръкопляскат, ще започнат да ви се подиграват.

— Вярвам, господине, и се страхувам. Главната причина на пътуването ми до Париж е да се отдам с всички сили на изучаването на френския език. Но, господине, как да намеря учител? Аз съм непоносим ученик: любопитен, упорит, ненаситен. И да приемем, че наистина бих могъл да намеря подходящ учител, то не съм достатъчно богат, за да мога да му платя.

— От шестдесет години насам, господине, аз търся такъв ученик, като вас. Живея в Маре[4], притежавам най-добрите италиански поети. Ще ги превеждате на френски.

Преизпълнен с радост приех. Чудех се как да изразя благодарността си, но предложението беше отправено с малко думи, както и му отговорих.

Кребийон беше великан. Хранеше се добре и имаше чувство за хумор. Беше прочут със своите духовити изрази и беше отличен събеседник, но прекарваше живота си в своята къща, рядко излизаше и почти никого не приемаше. Беше заобиколен от около двадесет котки, с които играеше през по-голямата част от деня. Имаше една стара икономка, една готвачка и един слуга. Неговата икономка се грижеше за всичко, не оставяше никога да му липсва нещо и никога не му даваше сметка за парите. В лицето Кребийон приличаше на лъв или на котарак, което е все същото. Той беше кралски цензор и тази служба му доставяше удоволствие, както той ми каза. Неговата икономка му четеше произведенията, които му изпращаха и прекъсваше четенето, когато мислеше, че нещо заслужава неговата цензура. Но понякога те бяха на различно мнение и тогава спорът им ставаше наистина смешен. Един ден чух как икономката изпращаше някого с думите: „Елате пак идната седмица; още не сме имали време да прегледаме вашия ръкопис.“

В продължение на цяла година аз ходих три пъти седмично у господин Кребийон и от него научих френски, но никога не ми е било възможно да се освободя от моя италиански акцент. Забелязвам го много добре, когато го срещна у други, но при писане те се изплъзват от перото. Убеден съм, че никога не ще успея да ги открия, също както никога не съм могъл да открия в какво се състои погрешният латинизъм, за който укоряват Тит Ливий.

По някакъв повод съчиних едно осемстишие в свободни стихове и го показвах на господин Кребийон, за да го поправи. Той прочете стиховете внимателно и ми каза:

— Стиховете са хубави и много правилни, мисълта е красива и много поетична, езикът е съвършен и въпреки това осемстишието е лошо.

— Защо?

— Не зная. Липсва му нещо. Представете си, че виждате един мъж — красив, добре развит, любезен, умен, с една дума съвършен. Идва една жена, вижда го, наблюдава го и си отива, като ви казва, че мъжът не и харесва. „Но какъв недостатък намирате в него?“ — „Никакъв, но той не ми харесва.“ Вие се обръщате отново към онзи мъж, изследвате го още веднъж и откривате, че за да притежава ангелския глас му е отнето това, което го прави мъж. И така, трябва да се съгласите, че несъзнателното чувство на жената й е открило истината.

Чрез това сравнение Кребийон ми разясни едно почти неразяснимо нещо, защото, наистина, само вкусът и чувството могат да обяснят едно явление, което не се поддава на никакви правила.

На масата ние говорихме често за Людвиг Четиринадесети, за чието благоволение Кребийон се е стремял в продължение на петнадесет години и той ни разказа съвсем чудновати анекдоти, които никой не знаеше. Между другото, той ни увери, че сиамските посланици били измамници, които били наети от госпожа дьо Ментенон[5]. Каза ми, че не довършил своята трагедия „Кромуел“, понеже един ден кралят му казал, че не трябва да злоупотребява с перото си, за да прославя един хитрец.

Кребийон говори с нас и за своя „Катилина“. Каза, че считал тази драма за най-слабата измежду всичките си произведения, но пиесата би била хубава само ако Цезар беше представен на сцената като млад мъж, а това той не желаел, защото по такъв начин Цезар би изглеждал смешен, също както Медея би изглеждала смешна, ако я представеха като младо момиче преди запознаването й с Язон. Той се възхищаваше от таланта на Волтер, но го обвиняваше в кражба, защото бил откраднал от него сцената на сената. Все пак той бил роден историк и напълно подходящ да пише световната история, както трагедии. За жалост той подправял историята, като я изпълвал с малки историйки, приказки и анекдоти, само за да направи четивото по-интересно. Според Кребийон човекът с желязната маска бил измислица, Людвиг Четиринадесети потвърдил това със собствената си уста.

Същия ден вечерта в италианския театър даваха драмата „Сени“ от госпожа дьо Графини[6]. Отидох навреме, за да получа добро място в амфитеатъра.

Интересуваха ме дамите, които бяха покрити цели с диаманти и заемаха места в най-предните ложи. Наблюдавах ги внимателно. Носех един хубав костюм, но по отворените ми маншети и по копчетата, всеки познаваше, че съм чужденец, защото тази мода не съществуваше в Париж. Докато стоях и излагах особата си на погледите на зяпльовците, при мен дойде един богато облечен човек, който беше три пъти по-дебел от мен и ме попита учтиво дали съм чужденец. Аз потвърдих и той попита как намирам Париж. Докато хвалех Париж, в близката ложа влезе една огромна дама, покрита със скъпоценни камъни. Нейните чудовищни размери ме смаяха и аз запитах най-просташки господина.

— Каква е тази дебела свиня?

— Жената на този дебел шопар.

— О, господине, моля ви милион пъти за извинение!

Но моят дебел господин не се нуждаеше от извинението ми. Далеч от мисълта да се сърди, той щеше да се пръсне от смях. Аз бях в отчаяние, а дебелият господин се държеше за корема от смях. Най-сетне той стана и напусна амфитеатъра; миг след това го виждах да влиза в ложата и да говори с жена си. Не смеех да ги погледна в лицето, а ги наблюдавах с крайчеца на окото си. Внезапно видях дамата да изпада във веселостта на нейния съпруг и да се смее сърдечно. Веселостта й увеличи още повече смущението ми и аз реших да си отида. Но внезапно чух да ме викат: „Господине! Господине!“

Не можех да се покажа неучтив и влязох в ложата. Сега той ме помоли със сериозно изражение и с най-благороден тон за извинение, задето се е смял толкова. Покани ме по най-любезен начин да му окажа честта да вечерям още същата вечер у тях.

Благодарих му учтиво и се извиних, като им казах, че съм вече поканен. Той повтори настойчиво предложението си. За да ги убедя, че не съм се опитал да отклоня поканата им под някакъв измислен предлог, аз им казах, че Силвия ме очаква.

— Убеден съм, че мога да ви освободя, ако не ви е приятно. Ще отида лично при нея.

Би било неучтиво от моя страна да не се съглася. Той стана, излезе и се върна след малко с моя приятел Балети, който ми каза, че неговата майка била възхитена, задето съм направил такива запознанства и ме очаквала на следния ден за обяд. След това приятелят ми ме дръпна настрана и ми каза, че господинът бил главният бирник, господин Дьо Бошай.

Когато завесата падна, аз предложих на уважаемата госпожа ръка, качихме се тримата в един великолепен екипаж и тръгнахме към техния дворец. Там господствуваше изобилието, или по-точно разсипничеството, което в Париж се наблюдава у всички хора от тази класа: многобройно общество, игра на карти, великолепно ядене и непринудена веселост на масата. Вечерята трая до един часа през нощта; колата на уважаемата госпожа ме откара вкъщи. Тази къща бе отворена за мен през време на цялото ми пребиваване в Париж и аз не бива да пропусна да кажа, че тя ми беше от голяма полза. Вярно е, когато се казва, че чужденецът прекарвал в Париж скучно първите четиридесет дни. Аз обаче имах щастието да бъда въведен в обществото още в първите двадесет и четири часа по моя вкус и можех да бъда сигурен, че ще се чувствувам удобно.

На следната сутрин ме посети Патю и ми подари своята хвалебствена реч в проза за умрелия маршал на Саксония. Ние излязохме заедно и се разхождахме в градината на Тюйлери, където той ме представи на мадам Бокаж.

От Тюйлери Патю ме заведе при една прочута оперна певица, госпожица Льо Фел, любимката на цял Париж и членка на Кралската музикална академия. Тя имаше три прелестни малки деца, които играеха вкъщи.

— Обожавам ги! — ми каза тя.

— Напълно заслужено, понеже са толкова красиви — отговорих аз, — макар че всяко дете има различно изражение.

— Наистина е така! Най-големият е син на херцог Дьо Анеси, вторият е син на граф Егмонт, а най-малкият е от Мезон Руж, който неотдавна се ожени за Роменвий.

— Ах, извинете, моля, помислих, че вие сте майка и на трите.

— Вие съвсем не сте се излъгали; аз съм майка им.

При тези думи тя погледна Патю и двамата се разсмяха, от което аз не се изчервих, но съзнах грешката си. Бях новак и още несвикнал с това жените да си присвояват някои права на мъжете. Но госпожица Льо Фел не беше безсрамна, тя принадлежеше даже към доброто общество, но както се казва, беше над предразсъдъците. Ако познавах по-добре нравите на времето, то сигурно бих знаел, че подобни неща бяха съвсем редни и че високопоставените господа, които разпространяваха по този начин своето благородно потомство, даваха своите деца в ръцете на майките, за което им плащаха значителни суми за отглеждането. Затова тези дами живееха толкова по-охолно, колкото повече собствени деца бяха насъбрали.

Вследствие на моето непознаване на тези парижки нрави, правех често неприятни грешки и без съмнение госпожица Льо Фел след моя дебелашки отговор, би се изсмяла всекиму в лицето, който би й казал, че съм умен.

Един ден бях при балетмайстора на операта Лани. Видях у него пет или шест млади момичета от тринадесет до четиринадесет години, всички придружавани от майките си и всички със скромно изражение, което говори за добро възпитание. Аз им казах ласкателства и те ми отговориха с наведени очи. Когато една от тях се оплака от главоболие, й предложих моето шишенце за вдишване, а една от нейните другарки й каза:

— Сигурно не си спала добре.

— О, не е от това — отговори моята Агнес, — мисля, че съм бременна.

На този неочакван отговор от страна на едно младо момиче, което по възраст и вид приемах за девица, отговорих:

— Не мислех, че госпожата е омъжена.

Тя ме погледна за миг изненадана, обърна се към приятелката си и двете се изсмяха високо. Засрамен, но повече заради нея, отколкото заради себе си, си отидох, твърдо решен да не вярвам повече лекомислено за добродетел в една класа от жени, където тя е толкова рядка. Човек трябва да е толкова наивен, за да търси или предполага срамежливост в задкулисни нимфи, те намират за достойно да нямат никакъв срам и се подиграват с всекиго, който предполага у тях такъв.

Патю ме запозна с всички момичета, които бяха що-годе известни в Париж. Той обичаше красивия пол, но за негово нещастие нямаше темперамент като мен и любовта за удоволствие му струва живота през младите години. Ако бе останал жив, то той не би отстъпил много на Волтер, но на тридесет години плати на природата съдбоносния данък, от който никой не избягва. Аз узнах от учения една тайна, която прилагаха мнозина млади френски литератори, за да имат една напълно съвършена проза. Отнех му тази тайна до известна степен чрез изненада.

Когато една сутрин бях при него, видях върху масата множество разхвърляни листове, изписани с два двадесетосрични неримувани стихове. Прочетох десетина от тях и му казах, че стиховете са наистина хубави, но тяхното четене доставя повече труд, отколкото удоволствие.

— Това са същите мисли — казах аз, — както в хвалебствената реч на маршала на Саксония, но трябва да ти призная, че прозата ми доставя много по-голямо удоволствие.

— Моята проза не би ти харесала, ако не беше написана преди това в неримувани стихове.

— Напразно си положил толкова голям труд.

— За труд не може да се говори, тъй като неримуваните стихове не ми създават никаква трудност. Пишат се като проза.

— Значи ти мислиш, че прозата ще бъде по-хубава, когато я взимаш от твоите собствени стихове?

— В това не може да има съмнение, тя става по-красива и аз се осигурявам, така че прозата ми да не е изпълнена с онези полустишия, които излизат от перото на автора, без той да забележи това.

— Това недостатък ли е?

— Много голям, непростим, една проза, която е изпълнена със случайни стихове, е по-лоша отколкото една поезия в проза.

— Всеки случай стихове, вмъкнали се като паразити в една надгробна реч, правят лошо впечатление.

— Положително. Вземи за пример Тацит, неговата история започва с изречението: „Градът Рим в началото се управляваше от царе.“ Това е един много лош латински хекзаметър, който големият историк положително не е поставил преднамерено и който той не е забелязал при преглеждане на произведението си, защото в противен случай би дал друга форма на израза. Не е ли лоша също и италианската проза, когато се срещат случайни стихове в нея?

— Много лоша. Но трябва да ти кажа, че много бедни умове вмъкват нарочно стихове, понеже мислят, че по този начин ще я направят по-благозвучна. Изобщо тъкмо това съзвучие е причината, за да ни упреквате. Впрочем мисля, че ти си единственият, който си прави този труд.

— Единственият? Съвсем не. Всички автори, на които неримуваните стихове не създават труд, си служат с тях. Попитай Кребийон, абат Дьо Воазенон, Льо Арп, попитай, когото искаш и ще ти се каже същото. Волтер е първият, който е приложил това средство в малките произведения, в които прозата му е вълшебна. Към последните спада например епистолът до госпожа Дю Шатле, той е великолепен. Прочети го и ако намериш в него дори един-единствен полустих, то можеш да кажеш, че не съм прав.

Този разговор възбуди любопитството ми и аз попитах Кребийон. Той потвърди казаното, но ме увери, че самият той никога не е писал по този начин.

Патю едва можа да дочака да ме заведе в операта, за да видя какво впечатление щеше да ми направи. Без съмнение един италианец трябва да я намери изключителна. Даваха операта „Венециански тържества“, чието име ме заинтересува. За нашите четиридесет су отидохме в партера, където, макар че трябваше да се стои прав, имаше добро общество, понеже тази пиеса беше любимото забавление за французите.

След като превъзходният оркестър изсвири една много хубава увертюра, завесата се вдигна и видях красиви декори, които изобразяваха площад Сан Марко, гледан откъм малкото островче Сан Джорджо, но за мое неудоволствие, видях Палата на дожите, вляво, а голямата камбанария — вдясно, значи точно обратното, както е в действителност. Трябваше да се засмея на тази комична грешка, която не биваше да се допуска и нашето столетие, и Патю, комуто казах причината, се засмя също. Музиката беше наистина хубава за стария вкус, но тя ме забавлява малко само в началото, защото беше нова за мен, а по-късно ме отегчи. Говорът с пеене ме умори както със своята монотонност, така и с надаваните на неподходящи места високи крясъци. Този говор на французите заменя според тях гръцкото пеене и нашия речитатив, който те намират отвратителен, но който биха обикнали, ако разбираха нашия език.

Действието представляваше един карнавален ден, в който венецианците отиват да се разхождат маскирани по площад Сан Марко. На сцената се явиха любовници, сводници и момичета, които завързваха интриги и ги разплитаха отново. Костюмите бяха своеобразни и неистински, но цялата пиеса беше забавна. Трябваше да се смея от сърце, особено когато видях да излизат иззад кулисите дожът и дванадесетте членове на съвета, всички с чудновати талари[7], да играят голямо хоро. Внезапно чух партерът да ръкопляска силно, появи се висок красив танцьор с маска и с огромна черна перука, която падаше върху половината от гърба му. Облечен бе с отворен отпред талер, който стигаше чак до петите му, Патю ми каза с уважение:

— Това е неподражаемият Дюпре!

Бях чул да се говори за него и внимавах добре. Видях красивата фигура да се движи напред с отмерени стъпки. Когато дойде до предната част на сцената, танцьорът повдигна бавно своите закръглени ръце, движеше ги с пълна грация, протегна ги, кръстоса ги, направи леки и отмерени движения с краката си, малки стъпки, един кръстосан скок, едно завъртане и след това изчезна като зефир. Всичко това не трая даже й половин минута. Ръкопляскания, викове „браво“ от всички ъгли и краища на залата. Бях учуден от това и попитах приятеля си за причината.

— Ръкопляскат на грацията на нашия Дюпре и на божествената хармония на неговите движения. Той е на шестдесет години и който го е гледал преди четиридесет години, намира, че е все същият.

— Как? Той никога не е танцувал другояче?

— По-добре не би могъл да танцува, защото това, което видя, е съвършено, а знаеш ли нещо, което да надминава съвършеното?

— Нищо, но при положение, че съвършенството не е само относително.

— В случая то е абсолютно. Дюпре прави винаги същото и всеки ден ние имаме илюзията, че го виждаме за пръв път. Това е могъществото на красивото и на доброто, на възвишеното и на истинското. Този танц е една хармония, той е единственият танц, за който вие, италианците, нямате никакво понятие.

Към края на второто действие Дюпре се появи отново с маскирано лице. Той танцува по друга мелодия, но в моите очи направи съвсем същото. Той пристъпи съвсем близо до рампата и застана за миг в красиво положение. Патю поиска от мен да му се възхищавам, признах му това, внезапно чух в партера хиляди гласове да викат:

— Ах, Боже мой, Боже мой, той се развива, той се развива!

Несъмнено, той имаше еластично тяло, което се развиваше и с това изглеждаше по-висок. Ощастливих Патю, като му казах, че Дюпре наистина притежава една съвършена грация. Непосредствено след това видях една танцьорка, която тичаше като фурия по сцената и правеше кръстосани скокове надясно и наляво и във всички посоки, но на малка височина. Въпреки това й ръкопляскаха бясно.

— Тази е — каза ми Патю — прочутата Камараго[8]. Поздравявам те, приятелю, че си дошъл навреме в Париж да я видиш, понеже тя е привършила вече дванадесетото си лустро.

Признах, че танцът й е възхитителен.

— Тя е — продължи приятелят ми — първата танцьорка, която се е осмелила в нашия театър да прави скокове, защото преди нея танцьорките не правеха това. За учудване е също, че тя не носи гащи.

— Извинете, аз видях…

— Какво си видял? Това е кожата й, която наистина не е от лилии и рози.

— Камараго — казах аз със съкрушено изражение — не ми харесва. Дюпре ми е по-симпатичен.

Един стар поклонник, който стоеше отляво до мен, ми каза, че на младини тя правила скока на баските[9] и дори гаргуйадата[10] и никой не видял бедрата й, макар че тя танцувала с голи крака.

— Но, ако никога не сте виждал бедрата й, как можете да знаете, че не носи трико?

— О, това са неща, които могат да се знаят, виждам, че господинът е чужденец тук.

— О, в това отношение напълно чужденец.

Това, което ми хареса най-много във френската опера, беше моменталната бързина, с която декорите биваха сменявани. В Италия нямат никакво понятие за това. Намерих възхитително също и започването на оркестъра с един удар на лъковете, но диригентът с неговата палка, която размахваше надясно и наляво с бесни движения, като че ли всички инструменти трябваше да свирят от само себе си, ми беше просто отвратителен. Възхищавах се също и от мълчанието на слушателите, което е голяма рядкост за един италианец, защото с пълно право се ядосват в Италия на шума, който се вдига, когато пеят артистите, и едва ли може да се изкаже колко смешно е след това мълчанието, когато се появят танцьорите. Човек би помислил, че италианците крият цялата си интелигентност в очите. Впрочем няма страна в света, където наблюдателят да не би могъл да намери нещо особено и неразумно, и то само затова, защото той може да прави сравнения, местните жители не могат да забележат тези грешки. Общо взето, операта ми достави удоволствие, но всецяло ме завладя френската комедия. Тук французите са наистина неподражаеми, те играят майсторски и другите народи не могат да им оспорват палмата на първенството.

Отивах всеки ден в театъра и макар понякога да не присъствуваха дори и двеста души зрители, даваха се класически пиеси при отлично изпълнение. Така гледах „Врагът на човечеството“, „Скъперникът“, „Тартюф“, „Играчът“, „Самохвалкото“ и много други. И въпреки че ги гледах често, винаги мислех, че ги гледам за пръв път. Бях дошъл в Париж тъкмо навреме, за да видя Саравен, Денвий, Дюменил, Госен, Клерон, Превий. Запознах се също с много артисти, които се бяха оттеглили от театъра и живееха от своите песни, но все още очароваха обществото, което приемаха у себе си. Между другото се запознах с прочутата Льо Васьор. Посещавах много дами с удоволствие и те ми разказваха извънредно интересни анекдоти. Изобщо бяха много услужливи, и то във всяко отношение. Един ден седях в една ложа с Васьор, даваше се една трагедия, в която младо момиче играеше мълчаливата роля на жрица.

— Колко е красива — казах аз.

— Да, прелестна. Тя е дъщеря на актьора, който играе приятеля. Много любезна е в обществото и обещава твърде много.

— С удоволствие бих се запознал с нея.

— О, Боже мой, това не е мъчно. Баща й и майка й са много почтени хора и съм убедена, че ще бъдат възхитени, ако отидете на вечеря у тях. Те не ще ви досаждат, ще си легнат и ще ви оставят да говорите свободно с момичето, докато ви се иска. Вие сте във Франция, господине, а тук познават стойността на живота и търсят начини да му се наслаждават. Ние обичаме насладата и се считаме щастливи, когато можем да си доставим наслада.

— Тези разбирания са прелестни, уважаема госпожо, но как бих могъл да имам нахалството да отида на обяд у хора, които съвсем не познавам и които също не ме познават?

— О, Боже мой, какво говорите? Ние познаваме целия свят! Вижте как се отнасям с вас. След представлението ще ви представя и запознанството е готово.

— Ще ви моля да ми окажете друг път тази чест.

— Когато искате.

[1] Пиер Карле де Шамблен де Мариво, френски автор на множество драми и романи (1688–1763). — Б.пр. ↑

[2] Фруктов ликьор. — Б.пр. ↑

[3] Проспер де Кребийон, френски поет и трагик (1674–1762). Най-известното му творение е „Зенобия и Радамис“, за което се говори тук. — Б.пр. ↑

[4] Квартал в Париж. — Б.пр. ↑

[5] Франсоаз д’Обине, маркиза де Ментенон (1635–1719), била натоварена тайно с възпитанието на децата на Людвиг XIV и Мадам де Монтеспан. Тя се понравила на краля и след смъртта на Мария-Терезия, станала негова тайна съпруга (1684). Оставила „Писма върху възпитанието“, които се отличават с рядка психологическа тънкост и изящен стил. — Б.пр. ↑

[6] Франсоаз де Графини (1695–1758), френска писателка, приятелка на Волтер. — Б.пр. ↑

[7] Облекло — мантия, носена от висшите сановници във Венеция. — Б.пр. ↑

[8] Мари Ан Камараго — прочута на времето си танцьорка, родено в Брюксел (1710–1770). Танците й в Парижката опера са били триумф. — Б.пр. ↑

[9] Баски — жителите на Североизточна Испания, известни със своите бурни танци. — Б.пр. ↑

[10] Стар танц със завъртания. — Б.пр. ↑

Глава девета

Моите грешки на френски език, моите успехи, моите многобройни познанства. Людвик Петнадесети. Пристигането на брат ми в Париж.

Всички италиански артисти в Париж искаха да им гостувам, за да ми покажат своя блясък. Бях приеман навсякъде великолепно. Карлин Бартинаци, любимият на цял Париж артист, който играеше ролите на Арлекин, ми припомни, че ме е виждал преди тринадесет години в Падуа, когато се връщал с майка ми от Петербург. Той ми даде великолепна гощавка в къщата на госпожа Дьо ла Кайери, при която живееше. Тази дама беше влюбена в него. Аз й направих комплимент за четирите прелестни деца, които играеха около нея. Съпругът й, който присъствуваше, ми отговори: Те са деца на господин Карлин.

— Възможно е, господине, но сега вие се грижите за тях, и понеже носят вашето име, то те трябва да считат вас за техен баща.

— Да, така е според закона, но Карлин е достатъчно почтен да се заеме веднага с тях, ако пожелая да ги напусна. Той знае, че те са от него и жена ми би била първата, която би протестирала, ако той не признае това.

Човекът съвсем не беше някакъв добродушен глупак, но понеже гледаше твърде философски на работата, то говореше за нея спокойно и даже с един вид достойнство. Той обичаше Карлин като приятел, а отношения от този род съвсем не бяха редки по онова време в Париж между хора от една известна класа. Двама високопоставени господа, Буфльор и Люксембург, си бяха разменили съвсем приятелски жените и двамата имаха деца от тях. Малките Люксембург се наричаха Буфльор, а малките Буфльор носеха името Люксембург. Потомците на тези бастарди са известни и днес още под същите имена.

Най-богатият измежду италианските комедианти беше Панталон, баща на Коралина и Камила и известен лихвар. Също и той бе така любезен да ме покани веднъж на обяд в семейството си и неговите две дъщери ме възхитиха. Коралина я издържаше принцът на Монако, синът на херцога от Валентеноа, който беше още жив, а Камила беше влюбена в граф Мелфор, облагодетелствуваният любовник на херцогиня Де Шартр, която по това време, след смъртта на нейния свекър, стана херцогиня Орлеан.

Коралина не беше толкова подвижна, както Камила, но по-красива. Започнах да я ухажвам в неподходящи часове, определени за официалния любовник. Поради това понякога се оказвах при нея тъкмо в момента, когато принцът идваше. При първата такава среща аз се поклоних и излязох, но впоследствие бях помолен да остана, защото князете само се отегчават, когато се намират на четири очи със своите любовници. Ние вечеряхме заедно и те имаха задачата да ме слушат, докато моята беше да ям и да разказвам.

Мислех, че трябваше да направя посещение на принца и бях приет отлично; но една сутрин, когато ме видя да влизам, той ми каза: „Ах, радвам се много, че ви виждам, понеже обещах на херцогиня Дьо Рюфе да ви заведа при нея; да отидем веднага.“

Аха, още една, херцогиня! Аз си казах: на добър час! Напред! Качихме се в един диабл, както се наричаше колата, която тогава бе на мода и към единадесет часа преди обяд бяхме у херцогинята.

Читателю, ако се придържах напълно към истината, то портрета, който би трябвало да нарисувам на тази сладострастна мегера[1], би те ужасил. Представи си едно намазано с червило лице, върху което са се натрупали шестдесет зими, една покрита с пъпки кожа, едно мършаво с хлътнали бузи лице, една отвратителна физиономия, която развратът беше заклеймил с печата на грозотата. Херцогинята лежеше сладострастно протегната върху една кушетка и при явяването ми извика с дива радост: „Ах, аха! Това е красив младеж! Ти си прелестен, принце, че си ми го довел. Седни тук, млади момко!“ Аз се подчиних покорно, но една смрад от мускус, която ми напомни за мъртвец, щеше без малко да ме задуши. Безсрамната херцогиня се изправи и показа едни разголени отвратителни гърди, които можеха да уплашат и най-храбрия. Под предлог, че има работа, принцът излезе, като ми каза, че щял да ми изпрати след малко своя диабл.

Щом останахме сами, начервеният скелет простря ръцете си, преди да имам време да се опомня и притисна мокрите си устни върху бузата ми, при което ужас премина по тялото ми, една от ръцете й ме опипваше по най-неприличен начин и тя каза:

— Нека видя, петленце — имаш ли също хубав…?

Аз треперех, съпротивлявах се.

— О, не ставай дете! — извика новата Месалина — толкова ли си още неопитен?

— Това не, уважаема, но…

— О, ужасен човек! — извика тя, като ме пусна, — какво можеше да ми се случи!

Използувах удобния момент, взех си шапката и изчезнах толкова бързо, колкото можех; страхувах се само, че вратарят нямаше да ме пусне.

Взех един файтон и отидох у Коралина да й разкажа случката.

Тя се смя много и се съгласи, че принцът ми е изиграл много лоша шега. Похвали присъствието на духа, като бях изтъкнал една възпираща ме причина. Но не искаше да повярва, че само съм излъгал принцесата. Все пак аз хранех известна надежда, защото предполагах, че тя само не ме считаше достатъчно влюбен.

Три или четири дни по-късно вечерях сам с нея. По този случай аз се защитих така убедително и накрая се сбогувах с такива недвусмислени изрази, че тя ме утеши за следния ден.

— Принцът — каза ми тя ще се върне едва утре от Версай, значи, утре ще отидем и ще се завърнем напълно доволни в Париж.

— Отлично!

На другия ден към десет часа ние се качихме в един кабриолет и стигнахме до бариерата. В момента, когато искахме да я преминем, се появи един човек, извика внезапно: „Стой! Стой!“

Той беше кавалер Дьо Виртемберг, който, без да ме удостои с поглед, започна да прави комплименти на Коралина; след това й каза нещо на ухото. Тя отговори по същия начин и след това се обърна към мен, разтърси ми ръката и каза, смеейки се:

— Имам важна работа с принца. Идете сам в „Заешкия храсталак“, мили приятелю, обядвайте там и ме посетете утре.

Читателю, ако си се намирал някога в подобно положение, то ще можеш лесно да си представиш каква ярост ме обзе. Ако не си преживял никога нещо подобно, толкова по-добре за тебе.

Кабриолетът ми беше станал отвратителен, аз скочих и казах на кочияша да върви по дяволите. След това наех първия файтон, който намерих и се упътих право при Патю, комуто разказах с пяна на устата приключението си. Вместо да ме съжали или да одобри възмущението ми, Патю, по-разумен от мене, се изсмя на приключението ми и каза:

— Бих искал да ми се случи нещо подобно, защото сега си сигурен, че при следващата среща красавицата ще бъде твоя.

— Не я искам вече, презирам я ужасно.

— Би трябвало да я презираш преди това, но, понеже работата е вече свършена — какво ще кажеш, ако отидем да се нахраним в хотел Дьо Рул, та да можеш да се успокоиш?

— Наистина предложението е отлично: напред!

„Хотел Дьо Рул“ беше прочут в цял Париж, но аз още не го знаех. Съдържателката го бе подредила изискано и държеше в него дванадесет до четиринадесет отбрани нимфи; освен това, имаше всички удобства каквито човек би могъл да пожелае: изискана трапеза, удобни легла, чистота, самота в прекрасна градина. Готвачът беше отличен и вината й — превъзходни. Тя се наричаше госпожа Пари, което, без съмнение, беше измислено име, но което й беше напълно достатъчно. Бе покровителствувана от полицията. Къщата й се намираше доста далеч от Париж, затова не можеше да бъде сигурна, че посетителите на благотворителното й заведение са хора, които стоят над средната класа. Вътрешният ред бе точно установен и за всяко удоволствие бе определила разумна такса. Плащаха се шест франка за една закуска с някоя нимфа, двадесет за един обяд и двойно за една нощ. Намерих къщата далече надминаваща славата си и се зарадвах, че не бях отишъл към „Заешкия храсталак“.

Качихме се на един файтон и Патю каза на кочияша:

— Към Шарент!

— Разбирам, господине.

След половинчасово пътуване колата спря пред един вход, над който се четеше „Хотел Дьо Рул“. Вратата беше затворена. Някакъв швейцарец с големи мустаци излезе от една странична врата и ни разгледа със сериозно изражение. Една едноока жена на около петдесет години, но която носеше още следите от някогашна хубост, дойде при нас, поздрави ни учтиво и ни попита дали желаем да се нахраним. След нашия положителен отговор тя ни заведе в една красива зала, където видяхме четиринадесет млади момичета, всичките красиви и еднакво облечени с муселинени рокли. При появяването ни те станаха и се поклониха грациозно. Всички бяха почти на една и съща възраст, някои руси, други черни или кестеняви: за всеки вкус се намираше нещо. Ние ги разгледахме, като казахме по няколко думи на всяка и направихме избора си. Двете избрани нададоха радостен вик, прегърнаха ни с една страст, която някой новак не би могъл да сметне за нежност, и ни заведоха в градината, за да прекараме там времето, докато ни повикат за вечеря.

Градината, беше голяма и така подредена, че можеше да служи на любовта или ако не на любовта, то поне на радостите, които трябва да заменят любовта. Госпожа Пари ни каза: „Сега, господа, наслаждавайте се на хубавия въздух и на сигурността, във всяко отношение; моята къща е храм на спокойствието и на здравето.“

Избраната от мен хубавица приличаше донякъде на Коралина и това обстоятелство ме караше да я намирам прелестна. Но всред най-сладкото занимание ни повикаха. Бяхме нахранени много добре и се чувствувахме в настроение за нови дела, когато еднооката се появи с часовник в ръка и ни съобщи, че нашето забавление е свършило.

Дадох знак на Патю, който започна първо с няколко философски разсъждения, но след това се обърна към госпожа директорката и й каза:

— Ще поръчаме порцията още веднъж, като удвоим възнаграждението.

— Както искате, господа!

Ние се върнахме в залата и започнахме новата разходка. Точно както първия път, радостта ни бе смутена от строгата точност на госпожата.

— Ах, това е вече твърде много, госпожо!

— Мили приятелю, нека да се качим за трети път, да изберем трети път и да прекараме нощта тук.

Великолепен план, който напълно одобрявам.

— А мадам Пари одобрява ли плана?

— Аз самата не бих могла да го съставя по-добре, господа, той е създаден от майсторска ръка.

След като направихме новия си избор в залата, всички други се смееха на първите, които не бяха съумели да ни задържат, а за да си отмъстят, последните казаха, че сме били лигльовци.

Аз бях учуден от новия си избор. Бях взел една истинска Аспазия и благодарих на случая, задето не я бях открил първите два пъти, тъй като имах намерението да я притежавам четиринадесет часа непрекъснато. Тази красавица се наричаше Сен Илер, тя е същата, която стана прочута с това име в Англия, където един лорд я отведе година по-късно. Отначало тя беше обидена, задето не я бях удостоил с избора си нито първия, нито втория път и ме гледаше гордо и с презрение, но скоро ми се удаде да й обясня, че това е щастлива случайност, понеже вследствие на това тя ще може да остане по-дълго време с мен. Тогава тя започна да се смее и стана възхитителна.

Момичето имаше ум, образование и дарба — с една дума, всичко, което беше необходимо, за да има усет в поетата от нея кариера. Докато вечеряхме, Патю ми каза на италиански, че искал да избере тъкмо нея за себе си, когато аз съм я взел, а на следната сутрин ми каза, че спал през цялата нощ. Сен Илер беше много доволна от мен и се хвалеше с това пред приятелите си. Тя стана причина да посетя няколко пъти „Хотел Дьо Рул“. Тя беше много горда, че ме е пленила.

Тези посещения станаха причина да се охлади любовта ми към Коралина. Един венециански музикант на име Гуадани, красив, способен в изкуството си и умен, я спечели три седмици след като прекратих връзките си с нея. Красивият младеж, който само привидно притежаваше мъжка сила, я заинтересува и стана причина за скъсването й с принца, който я изненада на местопрестъплението. Но Коралина успя да го усмири; след известно време те отново се помириха, и то така сърдечно, че резултатът беше една кукличка. Беше момиче, на което принцът даде името Аделаида и една зестра. След смъртта на баща си, херцог Валентеноа, принцът напусна Коралина окончателно, за да се ожени за госпожица Де Бриньола от Генуа. Коралина стана любовница на граф Дьо ла Марш, бъдещия принц Конти. Коралина не е вече жива; не е жив също и синът, когото тя доби от него и когото принцът провъзгласи за граф Монреал.

Госпожа дофината роди принцеса, която бе украсена с титлата госпожа Дьо Франс.

През август в Лувъра се състоя художествена изложба на членовете на Кралската рисувална академия и понеже не видях в нея нито една картина с боен сюжет, реших да извикам брат си в Париж. Той живееше във Венеция и имаше талант да рисува.

Понеже Паросели, единственият френски изобразител на сражения, бе починал и аз вярвах, че Франческо би могъл да има успех и да се издигне. Поради това писах на господин Гримани и на брат си и ми се удаде да ги убедя; между другото той дойде в Париж едва в началото на следващата година.

Людвиг Петнадесети обичаше страстно лова и имаше навика да прекарва всяка година по шест седмици във Фонтенбло. Към средата на ноември той беше винаги във Версай. Това пътуване му струваше, или по-точно на Франция, пет милиона.

Той вземаше със себе си всичко, което можеше да допринесе за забавлението на всички чужди посланици и на неговия многочислен двор. Затова го следваха членовете на италианската и френската комедия, артисти и артистки от операта.

През време на тези шест седмици Фонтенбло беше много по-блестящ от Версай; въпреки това парижките представления в операта не се прекратяваха — толкова многобройни бяха трупите.

Бащата на Балети, чието здраве се възстанови, трябваше да отиде заедно със Силвия и цялото семейство във Фонтенбло. Те ме поканиха да ги придружа и да живея с тях в къщата, която бяха наели. Случаят беше прекрасен. Аз мислех, че не трябва да отказвам, тъй като никога не бих могъл да намеря по-добра възможност да се запозная с целия двор на Людвиг Петнадесети и с всички чужди посланици. Представих се на господин Де Морозини, който днес е прокурор на Сан Марко, а тогава беше посланик на републиката в Париж.

В първия ден, когато се даваше опера, аз си позволих да го придружа. Музиката бе от Люли[2]. Аз седях в партера точно под ложата на Помпадур[3], която не познавах. При първото действие видях да се явява на сцената прочутата льо Мор и я чух да надава един толкова неочакван вик, че помислих, че е полудяла. Засмях се съвсем невинно, без да допускам, че някой би могъл да ми се сърди за това. Един кавалер със синя лента-орден, който седеше до маркизата, ме попита с груб тон от коя страна съм. Отговорих със същия тон:

— От Венеция.

— Аз съм бил там и съм се смял много на речитатива на вашата опера.

— Вярвам ви, господине, и съм убеден, че никому не е дошло на ума да ви попречи да се смеете.

На моя малко рязък отговор госпожа Дьо Помпадур се засмя; тя ме попита дали наистина съм оттам долу[4]?

— От къде долу?

— От Венеция.

— Венеция, госпожо, не е долу, а горе.

Този отговор им се видя още по-чудноват, отколкото първия и цялата ложа започна да спори дали Венеция е долу или горе. Очевидно се прие, че имам право, понеже не бях нападнат повече. Слушах операта вече без да се смея, но понеже имах хрема, ползувах се често от носната си кърпичка. Същият господин със синята лента-орден, се обърна отново към мен и ми каза, че очевидно прозорците на стаята ми не са се затваряли добре. Този господин, когото не познавах, беше маршал Ришельо[5].

Половин час по-късно господин дьо Ришельо ме попита коя от двете главни героини намирам по-красива.

— Тази там, господине.

— Но тя има грозни крака.

— Не се виждат, господине; освен това, когато преценявам красотата на една жена, преди всичко оставям краката настрана.

Тази случайно подхвърлена дума, за чието значение съвсем не бях помислил, събуди любопитството на цялата ложа. Моят случайно измислен виц стана прочут и господин маршалът ме прие по най-любезен начин.

Измежду чуждите посланици аз се привързах особено към един пратеник на пруския крал, шотландския лорд маршал Кит[6]. По-късно ще стане дума и за него.

В деня на пристигането ми във Фонтенбло отидох сам в двора, видях Людвиг Петнадесети, най-красивия крал, да отива на литургия; видях кралското семейство и всички придворни дами, чиято грозота ме изненада толкова, колкото торинските придворни ме бяха изненадали със своята красота. Всред тази грозота още повече ме изненада виждането на една истинска красота. Попитах коя е дамата. Един кавалер, който стоеше до мен, ми отговори:

— Тя е госпожа дьо Брион[7], чиято добродетелност е по-голяма от красотата й; защото за нея не само че няма скандални истории, но тя не е дала никога ни и най-малък повод на порочността да измисли нещо за нея.

— Може би просто не са научили нищо за нея.

— О, господине, тук се узнава всичко.

Скитах сам из вътрешните стаи, когато видях внезапно десетина грозни дами, които изглеждаха по-скоро да тичат, отколкото да ходят: те стояха така несигурно на краката си, че изглеждаха постоянно като че ще паднат напред. Понеже един господин стоеше наблизо до мене, любопитството ме накара да го запитам откъде идват дамите и защо вървят така особено.

— Те идват от кралицата, а стоят така зле на краката си, защото обувките им имат много високи токове, поради което трябва да вървят с прегънати колене, за да не паднат на носа си.

— Защо не носят по-ниски токове?

— Такава е модата.

— О, глупавата мода!

Влизайки наслуки в една галерия, видях да преминава кралят, опиращ едната си ръка на раменете на господин Д’Аржансон[8].

„О, раболепствие! — помислих си аз, — може ли един човек да се съгласи да носи по такъв начин хомот? И може ли един човек да се мисли за толкова издигнат над другите, че да усвои подобни маниери?“

Людвиг имаше най-красивата глава, която може да се помисли и той я носеше с величествена грация като величество. Никога не се е удало и на най-сръчния художник да предаде израза на тази чудесна глава, когато владетелят я обръщаше благосклонно настрана, за да погледне някого. Неговата красота и неговата грация пленяваха от пръв поглед. Когато го видях, помислих, че съм срещнал идеалния крал, който аз, за мое разочарование, не бях открил в краля на Сардиния. Не се съмнявах, че госпожа дьо Помпадур бе влюбена в това красиво лице.

Стигнах до една великолепна зала и видях около десетина дворцови кавалери да се разхождат насам-натам и една маса за най-малко двадесет души, която обаче беше наредена само за едно-единствено лице.

— За кого е тази маса.

— За кралицата: Ето, тя иде.

Видях кралицата на Франция, тя не беше си сложила никакво червило и беше облечена просто, главата покрита с голяма барета. Лицето й беше състарено, а изражението й — набожно. Тя пристъпи до масата и благодари любезно на две монахини, които сложиха една чиния с прясно масло. Кралицата седна и двадесетте кавалери се наредиха веднага в полукръг на десет крачки от масата. Аз се присъединих към тях, като им подражавах в благоговейното им мълчание.

Нейно Величество започна да се храни, без да погледне някого, понеже държеше очите си наведени към чинията. Едно поднесено ястие й хареса, тя поиска да й дадат втори път от него и сега очите й измериха полукръга пред нея, за да видят дали между тези наблюдатели не се намира някой, комуто би трябвало да даде сметка за своето лакомство. Тя го откри и каза:

— Господин Фон Льовендал[9]!

В отговор на това повикване една великолепна мъжка фигура пристъпи напред, поклони се и каза:

— Госпожо.

— Мисля, че това рагу е фрикасе от кокошка.

— На същото мнение съм госпожо.

След този отговор, даден с най-сериозен тон, кралицата продължи да се храни и маршалът се върна, вървейки заднешком, на мястото си. Кралицата завърши обяда, без да каже нито дума повече и се върна обратно в стаите си, както беше дошла. При това аз си помислих, че ако кралете на Франция се хранеха винаги по същия начин, то не бих завиждал никому за честта да бъде техен сътрапезник.

Бях възхитен, че видях най-прочутия военачалник, на когото Берген-оп-Зом[10] трябваше да се предаде, но с вътрешна болка чух, че един такъв велик човек трябваше да отговори на въпроса за едно фрикасе от кокошка със същия тон, с който един съдия произнася смъртна присъда.

Обогатен с този анекдот, аз го разказах у Силвия по време на един обяд с хора, подбрани измежду най-приятното общество.

Няколко дни по-късно бях към десет часа сутринта отново в двореца и се включих в шпалира заедно с дворцовите кавалери, за да имам удоволствието да видя как кралят отива на литургия и за да видя разголените гърди и рамене на неговите дъщери госпожи Дьо Франс. Внезапно забелязах Кавамаки, която бях видял наскоро в Чезена под името госпожа Кверини. Ако видът й ме изненада, то тя беше не по-малко учудена да ме види на такова място. Маркиз Дьо Сен Симон, пръв камерхер на принц Конде, й подаде ръка.

— Сеньора Кверини! Вие тук?

— Спомням си думите на кралица Елизабет: „Нищожният е навсякъде.“

— Сравнението е много вярно, уважаема госпожо.

— Шегувам се, мили приятелю. Идвам тук, за да видя краля, който не ме познава, но утре посланикът ще ме представи.

Тя пристъпи на пет или шест крачки пред мене в редицата близо до вратата, от която кралят трябваше да излезе. Негово Величество се появи и загледа така наречената сеньора Кверини. Без съмнение тя не му хареса, тъй като, без дори да се спре, каза на приятеля си знаменитите думи, които Джулиета трябваше да чуе: „Тук имаме по-красиви“.

След ядене отидох при венецианския посланик. Заварих го по време на десерта. От дясната му страна седеше госпожа Кверини, която ми каза най-ласкателни, и най-приятни неща. Това беше необикновено за една луда глава, която нямаше никаква причина да ме обича. Все пак, аз прозрях причината за държанието й и реших да не я разочаровам, а даже да й отмъстя благородно.

Тя беше насочила разговора върху господин Кверини и посланикът я поздрави, задето той й е отдал нужното внимание, като се е оженил за нея.

— Понеже аз не знаех това — добави той.

— Но от женитбата има вече повече от две години — каза Джулиета.

— Това е факт — поех аз думата, — защото преди две години генерал Спада я представи на всички благородници в Чезена, където имах честта да престоя, под името и с титлата Нейно Превъзходителство госпожа Кверини.

— Не се съмнявам, — каза посланикът, като ми хвърли остър поглед, — понеже самият Кверини ми писа за това.

Когато няколко мига по-късно исках да се сбогувам, посланикът ми каза, че получил много писма, чието съдържание искал да ми съобщи и ме помоли да отида с него в работния му кабинет. Там той ме попита, какво се говори във Венеция около тази женитба.

— Никой не знае нищо, говори се даже, че най-старият от къщата Кверини ще се ожени за една Гримани, но аз ще пиша за новината във Венеция.

— Каква новина?

— Че Джулиета е наистина госпожа Кверини, понеже Ваше Превъзходителство ще я представи на краля като такава.

— Кой ви каза това?

— Самата Джулиета.

— Може би е променила намерението си.

След това аз му предадох думите, които кралят беше казал на господин Дьо Ришельо относно Джулиета.

— Ах, тъй! — каза Негово Превъзходителство, — сега разбирам защо Джулиета не желае вече да му бъде представена.

По-късно узнах, че господин Дьо Сен Кантен, тайният министър на краля, дошъл след литургията при красивата венецианка и й казал, че кралят на Франция трябва да има много лош вкус, тъй като не я намерил по-красива, отколкото много други дами, които се намирали в неговия двор.

На следния ден Джулиета отпътува от Фонтенбло.

В началото на моите спомени аз говорих за красотата на Джулиета. Лицето й наистина беше изключително прелестно, но красотата й беше малко прецъфтяла, когато дойде във Фонтенбло.

Видях я отново в Париж у посланика и смеейки се, тя ми каза, че само се пошегувала като се нарекла госпожа Кверини, и че съм щял да й направя удоволствие, ако я наричам за в бъдеще само с истинското й име графиня Преати. Помоли ме да я посетя в хотел „Люксембург“, където живеела. Аз отивах често, за да се забавлявам с нейните интриги, но за щастие бях разумен да не се забърквам никога в тях.

Тя прекара четири месеца в Париж и има дарбата да накара секретаря на венецианската легация, господин Занки, един любезен, благороден и образован мъж да се влюби в нея, и то в такава степен, че беше решен да се ожени за нея. Но в един момент, за което може би съжаляваше после, тя се отнесе зле с него и глупакът умря от мъка. Посланикът на императрицата Мария Терезия, граф Кауниц[11], я хареса; също и граф фон Цинцендорф. Но човекът, на когото тя сериозно разчиташе и чиято жена искаше да стане, беше граф Сен Симон; този граф би се оженил за нея, ако не бе му дала лъжливи адреси, от които да се осведоми за произхода й. Естествено, семейството Преати от Анкона я отрече и господин Дьо Сен Симон, който въпреки любовта си бе запазил малко здрав разум, има силата да я напусне. Накъсо, Париж не бе никакво Елдорадо за моята красива съотечественица, защото трябваше да остави там диамантите си като залог. Тя се върна във Венеция и се омъжи там за сина на същия учител, който шестнадесет години преди това я беше измъкнал от сиромашията. Тя почина преди десет години.

Аз все още вземах уроци по френски при моя добър стар Кребийон. Въпреки това казвах често обратното на това, което исках да изразя! Много дами от висшите кръгове ме помолиха да ги уча италиански, та, както казваха те, да можели да си доставят удоволствието да ме учат на френски; при тези контакти аз печелех повече отколкото те.

Госпожа Преодо, една от моите ученички, ме прие един ден лежаща в леглото си, като ми каза, че нямала желание да вземе урока си, защото предната вечер взела лекарство. Превеждащ глупаво един италиански израз буквално, аз я попитах с тон на искрено съчувствие дали се е облекчила добре.

— Господине, какво питате! Вие сте непоносим.

Аз повторих въпроса си, нова червенина от ярост заля страните на дамата:

— Не изговаряйте никога тази отвратителна дума!

— Можете да се възмущавате колкото обичате: тя е тъкмо подходящата дума.

— Напротив, съвсем неподходяща, господине; но да оставим тази тема. Желаете ли да закусите?

— Не, закусих вече; пих едно кафе.

— Ах, мили Боже. Що за глупава закуска!

— Пих едно кафе и изядох две сладки, потопени в кафето, както правя всяка сутрин.

— Но това е глупаво, приятелю, едно кафе, това е заведението, където се продава кафето; пие се чаша кафе.

— Добре! Изпийте вие чашата. Ние в Италия казваме едно кафе и имаме толкова ум да не мислим, че това е заведението.

— Той иска непременно да има право! А двете сладки? Как сте ги изяли?

— Потопих ги в кафето, понеже не бяха по-големи от тези, които имате тук на масата.

— И това вие наричате сладки? Кажете сухари.

В този момент влезе нейният мъж и аз му разказах набързо целия наш разговор.

Той много се смя, но ми даде право. Докато говорехме, дойде неговата племенница, едно младо момиче на четиринадесет години, възпитано, скромно и умно. Бях й дал пет или шест урока и понеже обичаше много италианския език и непрекъснато се упражняваше, то започна вече да говори. Тя поиска да ми направи един комплимент на италиански, но се обърка.

Господин Преодо и неговата жена избухнаха веднага в смях; госпожицата бе смутена, но аз бях безмълвен. Но станалото беше станало. Важен, аз взех една книга, надявайки се, че техният смях ще престане. Впрочем, когато французите се развеселяваха от грешките, които правех в езика им, то аз не им отвръщах със зло, като излагах известни смешни обичаи.

— Господине — казах на един, — как е вашата госпожа съпруга?

— Вие й правите голяма чест!

— О, моля ви, за каква чест говорите, когато думата е само за здравето?

В Булонската гора видях един млад човек да препуска бясно с коня си, но не можа да го овладее и най-после конят го хвърли. Аз улових коня и побързах да помогна на младия човек да се изправи.

— Причинихте ли си болка?

— О, благодаря, господине, напротив!

— Как, по дяволите, напротив! Значи, сте си причинили удоволствие?

И хиляди безсмислици от този вид!

Един ден бях за пръв път у госпожа президентката дьо Н., когато влезе нейният племенник, едно блестящо конте и тя ме представи, като му съобщи името и родината ми.

— Как, господине, вие сте италианец? Господи, вие изглеждате толкова добре, че бих могъл да се басирам, че сте французин!

— Господине, вашият вид ме заблуди по същия начин. Бих могъл да се закълна, че вие сте италианец.

Бях на обяд у лейди Ламберт с многобройно и блестящо общество. На пръста ми бе забелязан един карнеол[12], на който бе издълбана с голямо изкуство главата на Людвик XV. Моят пръстен обиколи масата и всеки намери, че приликата е поразителна.

Една млада маркиза, която минаваше за особено остроумна, ме попита със сериозно изражение:

— Наистина ли е антика?

— Камъкът, уважаема госпожо, положително.

Всички се изсмяха, с изключение на любезната разсеяна, която съвсем не обърна внимание. При десерта се заговори за носорога, който можел да се види за двадесет и четири су на панаира в Сен Жермен.

— Да отидем!

Качихме се в нашите коли и пристигнахме. Направихме няколко обиколки из алеите, докато намерим точното място. Аз бях единственият кавалер и имах да предпазвам от тълпата две дами, а духовитата маркиза вървеше пред нас. Накрая на алеята, където, както ни се каза, трябваше да се намира животното, седеше един човек, за да събира входната такса. Този човек носеше африканско облекло, имаше наистина тъмна кожа и беше много дебел; но, въпреки това, все пак имаше човешки образ и даже подчертано мъжки и хубавата маркиза не би трябвало да се заблуди. Но в нейната занесеност тя се приближила до него и го запитала:

— Господине, вие ли сте носорогът?

— Влезте, госпожо, влезте!

Ние щяхме да се задушим от смях, особено когато маркизата видя животното и се почувствува задължена да помоли неговия господар за извинение, като го увери, че през живота си тя не е виждала никога носорог и затова той не бива да се чувствува обиден, че тя се е заблудила.

Един ден бях във фоайето на италианската комедия, където в антрактите идваха най-знатните господа, за да разговарят и да се смеят с артистките, които седяха там и чакаха момента за излизането си на сцената. Аз седнах до сестрата на Коралина Камила, която разсмивах, като й разказвах сладки безсмислици. Един млад съветник се ядосваше от това, че я забавлявах и ме нападна по един много пристрастен начин, критикувайки едно мнение, което бях изразил за една италианска пиеса, при това той си позволи да покаже лошото си настроение, като критикуваше моя народ. Гледайки смеещата се Камила, му връщах всяка нападка. Около нас се беше образувал голям кръг, който следеше внимателно борбата, която дотогава се водеше само с оръжието на шегата и не съдържаше нищо неприятно. Но изглежда, че започваше да става сериозно, когато контето насочи думите върху градската полиция и каза, че от известно време било опасно да се ходи нощно време пеша из парижките улици.

— През миналия, месец са обесени на Гревския площад седем души на дърветата, от които петима италианци; това е изумително.

— В това няма нищо изумително — отвърнах аз — защото почтените хора се оставят на драго сърце да бъдат обесени далеч от тяхното отечество; например през последната година бяха обесени между Неапол, Рим и Венеция шестдесет французи; пет срещу двадесет и шестдесет; значи, както виждате, това е само една обменна сделка.

Смеещите се наоколо бяха на моя страна и хубавият господин съветник малко се позабърка от това. Един от тях намери отговора ми добър, приближи се до Камила и я попита тихо кой съм. С това запознанството бе направено. Това беше господин Дьо Марини. Запознанството с него много ме зарадва заради моя брат, когото очаквах всеки ден. Господин Дьо Марини беше главен интендант на кралските здания, а управляваше така също и художествената академия. Говорих с него относно брат си и той обеща благосклонно да го покровителствува. Един друг млад кавалер, с когото водих разговор, ме помоли да го посетя; това беше херцог дьо Маталон. Казах му, че съм го виждал преди осем години като дете в Неапол и че съм много задължен към неговия вуйчо, дон Лелио; младият херцог беше във възторг от това и ние станахме интимни приятели.

През пролетта на 1751 година брат ми дойде в Париж и нае жилище у госпожа Кенсон, където живеех и аз. Той започна да работи с успех за частни лица, но неговата главна цел беше да завърши една картина, за да я представи на преценката на академията.

Затова го представих на господин Дьо Марини, който го прие много добре и го насърчи, като му обеща своето покровителство.

След това той се отдаде отново на своето следване, и то с голямо усърдие. Господин Де Морозини[13] се беше върнал във Венеция и посланик на негово място бе станал господин де Мочениго[14]. Бях му препоръчан от господин Де Брагади, но и той отвори къщата си за мен, както и за моя брат, защото схващаше като свой дълг да покровителствува последния като венецианец и като млад художник, който се стреми да се издигне чрез своята дарба.

Господин Де Мочениго имаше благ характер. Той обичаше играта и винаги губеше, обичаше жените и беше нещастен, тъй като не умееше да ги привлича. Две години след неговото пристигане в Париж той се влюби в госпожа дьо Коланд и понеже не успя да извоюва нейната любов, се самоуби.

Госпожа дофината роди бургундския херцог и веселите празненства, които се състояха по този случай, днес ми се струват невероятни, като виждам това, което същият този народ прави против своя крал. Народът иска да се освободи, неговото честолюбие е благородно, защото човекът не е създаден да бъде роб на волята на друг човек, но какво ще излезе от тази революция на един многоброен, велик, умен и лекомислен народ? Времето ще ни научи.

Чрез херцог Дьо Мотолон се запознах с римските князе дон Маркантонио и дон Джанбатиста Боргезе, които се забавляваха в Париж, където живееха.

Имах възможността да забележа, че на тези римски първенци се даваше само титлата маркиз, когато биваха представяни във френския двор. Княжеската титла се отнасяше за руските князе, които биваха представяни в двора. Наричаха ги с руското име княз, а това им беше все едно, тъй като и тази дума означава княз. Относно титлите френският двор е бил винаги дребнав, по най-глупав начин. Забелязал съм, че кралят се обръща към своите епископи само с „абат“, въпреки че тези господа държат извънредно много за своите титли. Ако някой от благородниците от неговото кралство не впишеше името си в списъка на кавалерите, които се поставят в услуга на двора, той се правеше, че не ги познава.

Но високомерието бе внушено на крал Людвик само чрез неговото възпитание, то не му бе вродено. Когато неговият посланик му представеше някого, то представеният си отиваше с увереността, че кралят го е видял, но това бе всичко. Освен това кралят беше много учтив, особено спрямо дамите, също и спрямо своите любовници на обществени приеми. Който проявеше и най-малката нетактичност спрямо тях, изпадаше в немилост. Никой не притежаваше в по-голяма степен от него великата кралска добродетел, която се нарича лицемерие. Той знаеше добре да пази тайна и беше очарован, когато беше сигурен, че никой, освен него не я знаеше. Кавалерът Д’Еон е един малък пример за това, защото само кралят знаеше и беше знаел винаги, че той е жена и целият спор с външното министерство относно фалшивия кавалер беше една комедия, която кралят остави за свое удоволствие да се изиграе до край.

Людвик беше велик във всичко и би бил без недостатъци, ако ласкателството не го беше принудило да има такива. Но как би могъл да съзнае грешките си, когато всеки ден му се повтаряше, че той е най-добрият измежду всички крале. Тъжна е съдбата на кралете! Жалки ласкатели вършат постоянно всичко необходимо, за да ги поставят още повече под нивото на обикновените смъртни.

По това време принцесата на Ардор доби малък принц. Съпругът й, който беше неаполитански посланик, изказа желанието Людвик XV да бъде кръстник и кралят се съгласи. Той подари на своя кръщелник един полк, но майката, която не обичаше войската, не искаше да чуе за това. Маршал дьо Ришельо ми разказа, че не е виждал никога краля да се смее така сърдечно както при този своеобразен отказ.

У херцогиня дьо Фулви се запознах с госпожица Госен, наречена Лолот. Тя беше любовница на английския посланик лорд Елбемарл, един умен, благороден и щедър мъж. Една вечер той се оплакал на своята приятелка, че тя славела красотата на звездите, които блестели на небесния свод, тъй като знаела, че той не могъл да й ги подари. Ако лорд Елбемарл беше посланик в Париж, когато се стигна до разрив между Франция и Англия, той би отстранил всички спорове и нещастната война, в резултат на която Франция загуби Канада, не би се водила. Нека не се съмняваме, че съгласието между два народа зависи почти винаги от посланиците, които те поддържат в дворовете, където има опасност от несъгласие.

Имаше само едно мнение за любовницата на този знатен лорд. Тя притежаваше всички качества, за да стане негова жена; първите къщи на Франция не намираха, че беше необходима титла на една лейди Елбемарл, за да я приемат с уважение, и никоя дама не намираше за неприлично да я види до себе си, макар че бе известно, че тя нямаше никаква друга титла, освен тази на любовница на лорда. Тя беше преминала на тридесет години от ръцете на майка си в тези на лорд Елбемарл и нейното поведение е било винаги достойно. Тя имаше деца, които лордът бе признал, и умря като графиня де Кронвий. Ще говоря по-късно за нея.

При господин Де Мочениго имах също възможност да се запозная с една венецианска дама, вдовицата на английския рицар Уейн. Тя дойде с децата си от Лондон, където е трябвало да отиде, за да им осигури наследството на нейния починал съпруг, понеже те биха изгубили всичките си права, ако не бяха приели английската религия. Доволна от успеха си, тя се връщаше сега обратно във Венеция. Най-голямата й дъщеря, дете на дванадесет години, носеше, въпреки младостта си, на своето лице всички признаци на съвършенство. Сега тя живее във Венеция като вдовица на граф Розенберг, който умря там като посланик на кралицата и императрица Мария Терезия. Тя блести със своя нравствен живот и с всички обществени добродетели, с които е украсена. Никой не открива в нея друга грешка, освен тази, че не е богата; но самата тя забелязва това, само защото не е в състояние да стори всичките добрини, които би пожелала да направи.

В следващата глава читателят ще види как имах един малък пазарлък с френската справедливост.

[1] Една от фуриите (гр. мит.); фигуративно: зла жена. — Б.пр. ↑

[2] Жан-Батист Люли, френски композитор от италиански произход (1633–1687). Спечелил благоволението на Людвиг XIV, той пише музика за балетите на краля, също и за балетите-комедии на Молиер. Бил директор на Парижката опера, на която дал голям блясък. Автор на оперите „Психея“, „Прозерпина“, „Артемида“ и др. — Б.пр. ↑

[3] Жана Антоанета Поасон, маркиза де Помпадур, съпруга на банкера Поасон, станала фаворитка на Людвиг XV (1721–1764). Хитра амбициозна и нелишена от култура и художествен вкус, тя упражнявала голямо влияние върху краля, управлението и външната политика. С право Фридрих II Велики казвал, че във Франция царувал котильонът. Много разточителна, тя покровителствувала и хората на изкуствата и науката. — Б.пр. ↑

[4] На френски изразът значи: „Вие от там ли сте?“, но буквално преведен значи: „Вие оттам долу ли сте?“ — Б.пр. ↑

[5] Арманд дук де Ришельо, френски маршал, внук на известния министър на Людвиг XIII кардинал Ришельо. Играл важна роля в двора на Людвиг XIV при регентството и при Людвиг XIV (1696–1788). — Б.пр. ↑

[6] Джордж Кит, наречен лорд Маришал, шотландски офицер на пруска служба (1693–1788); губернатор на Ньошател; приятел на Ж. Ж. Русо. Неговият брат Джеймс, английски генерал, се отличава през време на Седемгодишната война на страната на Фридрих II Велики (1696–1758). — Б.пр. ↑

[7] Елизабета Фредерика Брион (1752–1813), известна поради връзките си е Гьоте. — Б.пр. ↑

[8] Конт Д’Аржансон — министър на войната (1694–1764). — Б.пр. ↑

[9] Френски маршал, роден в Хамбург (1700–1755). — Б.пр. ↑

[10] Отнася се до Луи-Жозеф дьо Борбон, принц Конде, който в емиграция в Кобленц по време на революцията създава своя армия. — (1736–1818). — Б.пр. ↑

[11] Венцеслав Антоан, принц Кауниц — австрийски държавник (1711–1794). — Б.пр. ↑

[12] Полускъпоценен камък. — Б.пр. ↑

[13] Един от тази венецианска благородна фамилия (Франсоа), дож на Венеция, се е прочул при защитата на о-в Крит срещу турците (1618–1694). — Б.пр. ↑

[14] Също благородна венецианска фамилия, която е дала редица дожове на републиката. — Б.пр. ↑

Глава десета

Моят пазарлък с парижкото правосъдие. Госпожица Везиан.

По-младата дъщеря на моята хазайка, момиче на петнадесет или шестнадесет години, идваше често при мене, без да я викам. Забелязах скоро, че ме обичаше, и бих станал смешен пред себе си, ако се покажех жесток към една сладка, жива и любезна брюнетка с очарователен глас.

През време на първите четири или пет месеца между мен и нея съществуваха само детски шеги; но една нощ, когато се върнах много късно вкъщи, аз я намерих да спи дълбоко в леглото ми; сметнах, че не бива да я будя, съблякох се и легнах до нея. Тя ме напусна с настъпването на деня.

Не бяха минали и три часа, след като Мими ме беше напуснала, когато ме посети една модистка със своята прелестна дъщеря и се самопокани на закуска. Намерих, че младото момиче заслужаваше една закуска, но понеже имах нужда от почивка, помолих ги да си вървят, след като бях разговарял един час с тях. Едва си бяха отишли, влязоха госпожа Кенсон и дъщеря й, за да ми оправят леглото. Аз облякох нощницата си и седнах до писалището.

— О, тези отвратителни жени! — извика внезапно майката.

— Кого ругаете, госпожо Кенсон?

— Не е трудно да отгатнете, господине, вижте как са омърсени чаршафите ви.

— Съжалявам, мила госпожо, но ги сменете и бедата ще бъде отстранена.

Тя излезе, като мърмореше заплахи: ако дойдат някога пак, ще имат разправии с нея.

Когато Мими остана сама с мен, аз я укорих заради непредпазливостта й. Тя ми отговори, смеейки се, че любовта изпратила тези жени, за да закрилят невинността.

От този ден нататък Мими не се въздържаше повече; тя споделяше леглото ми, когато пожелаеше. Сутрин тя се промъкваше отново незабелязано в стаята си. След четири месеца обаче красавицата ми съобщи, че тайната ни щяла да бъде скоро разкрита.

— Съжалявам — отговорих й аз, — но не мога да направя нищо.

— Тогава помисли.

— За какво да мисля? Ах, да става каквото ще, няма да мисля повече за това.

Към шестия месец закръглеността на тялото й стана толкова голяма, че майката не можеше да се съмнява; тя избухна в ярост и започна да бие момичето, за да узнае кой е бащата. Мими назова мен и може би не излъга.

Направила това откритие, госпожа Кенсон се втурна като фурия в стаята ми. Хвърли се на едно кресло, за да си поеме дъх; след това ме обсипа с ругатни и, най-сетне ми заяви, че трябва да се оженя за дъщеря й. Понеже знаех за какво се отнасяше и тъй като исках да свърша бързо с тази история, на нейното предложение отговорих, че съм женен в Италия.

— Така ли? Тогава защо сте направили дете на дъщеря ми?

— Уверявам ви, че не съм имал такова намерение, освен това кой ви каза, че тъкмо аз съм го направил?

— Самата тя, господине, и е сигурна в това.

— Поздравявам я; но аз, госпожо, ви заявявам, че съм напълно готов да се закълна, че това съвсем не е сигурно.

— Значи?

— Значи нищо. Ако тя е бременна, ще роди дете!

Тя си излезе с проклятия и заплахи и на следващата сутрин бях извикан пред комисаря на квартала. Отзовах се на поканата и намерих при него госпожа Кенсон, въоръжена с всевъзможни доказателства. След обикновените уводни протоколни думи, комисарят ме попита, дали признавам, че съм опозорил момичето, за което се оплаква присъствуващата майка.

— Господин комисар, желаете ли, моля, да запишете дума по дума отговора, който ще ви дам?

— С удоволствие.

— Аз съвсем не съм опозорил Мими, дъщерята на тъжителката; за удостоверяване се позовавам на самото момиче, което винаги е изпитвало към мен също такова приятелство, каквото аз съм него.

— Тя заявява, че е бременна от вас.

— Това е възможно, но не е сигурно.

— Тя казва, че е сигурна; понеже уверява, че не е виждала друг мъж, освен вас.

— Ако това е вярно, то тя е нещастна; защото по тази точка никой мъж не може да вярва на друга жена, освен на своята.

— Какво сте й дали, за да я прелъстите?

— Нищо, защото далече съм от мисълта, че съм я прелъстил. Аз бях прелъстен от нея; но ние веднага се разбирахме, понеже аз лесно се поддавам на красиви жени.

— Беше ли девствена?

— Не съм бил нито преди, нито после любопитен да видя това, тъй че, господине, не знам.

— Майка й иска от вас удовлетворение и законът ви осъжда.

— Не дължа на майка й никакво удовлетворение, а ще се подчиня на закона само тогава, когато ми докажат и ме убедят, че съм го нарушил.

— Вие вече сте убеден в това, защото не намирате ли, че един мъж, който прави дете на едно почтено момиче в къщата, където живее, накърнява с това законите на обществото?

— Признавам това, ако майката бъде измамена. Но ако същата тази майка изпраща дъщеря си в стаята на един млад мъж, не трябва ли да се приеме, че тя е склонна да приеме всичко, което би могло да се случи?

— Тя я е изпратила при вас само за да ви обслужва.

— И тя ме обслужи точно така, както и аз я обслужих; и ако госпожа Кенсон я изпрати тази вечер при мене, и ако се хареса на Мими, то ще я обслужа, доколкото мога, но никога с насилие и никога извън стаята ми, за която винаги съм си плащал навреме наема.

— Можете да говорите каквото искате, но ще платите глобата.

— Плащам само това, което считам справедливо. Сега няма да платя, защото не следва глоба там, където няма нарушение на закона. Ако ме осъдят, ще се оплача и ще отида чак до най-горната инстанция, докато признаят правото ми. Зная, господине, че аз, такъв какъвто съм, не ще бъда никога толкова несръчен и жалък, да откажа милувките си на едно красива младо момиче, когато то ми харесва и когато идва заради това в моята собствена стая, особено когато съм твърдо убеден, че тя идва със съгласието на своята майка.

Прочетох протокола, подписах го и си отидох. На следния ден полицейският наместник прати да ме повикат; след като изслуша мен, майката и дъщерята, той ме освободи и осъди майката да заплати разноските. Това все пак не ми попречи да се поддам на сълзите на Мими и да заплатя на майка й разноските за раждането и лежането. Тя доби момче, което за благото на нацията бе изпратено в яслите. Скоро след това Мими избяга от жилището на майка си, за да се яви на сцената на театъра на панаира в Сен Лоран. Понеже не беше известна, тя намери без мъка един любовник, който я счете за девица. Стори ми се много красива, когато я срещнах случайно отново.

— Съвсем не знаех — й казах аз, — че си музикална.

— Такава съм, както и всички мои колежки, нито една от които не познават нотите. Момичетата от операта също не разбират повече и въпреки това се пее възхитително, ако човек има що-годе хубав глас и вкус.

Поканих я да даде на мен и на Патю вечеря и той я намери прелестна. По-късно тя пропадна.

По това време италианците получиха разрешение да дават в техния театър пародии на комедии и опери. В този театър се запознах с прочутата Шантиѝ, предишната любовница на маршала на Саксония, която наричаха Фавар, защото поетът с това име се беше оженил за нея. Тя пееше при оглушителни ръкопляскания ролята на Тонтон в операта Тетида и Пелей от Фонтнел[1]. Тя плени със своята грация и своята дарба един мъж с големи заслуги, абат Воазенон, с когото аз станах също така интимен, както с Кребийон. Всички, театрални пиеси, които се считаха за произведения на госпожа Фавар и носеха нейното име, бяха от този прочут абат, който след заминаването ми от Париж бе избран за член на академията. Аз поддържах усърдно това познанство, което съумях да оценя, и той ме почете с приятелството си. Чрез мен абат Дьо Воазенон дойде до мисълта да съчинява оратории в стихове; те бяха изпълнени за първи път в Тюйлери в дните, когато театрите са затворени по религиозни причини. Този любезен абат, таен автор на много комедии, имаше крехко здраве и дребно тяло: той беше само дух и изтънченост и беше прочут със своите хапливи и остри шеги, които въпреки това не обиждаха никого. Беше невъзможно да има врагове, защото неговата критика едва докосваше. Един ден, когато се завърна от Версай, го попитах какво ново има:

— Кралят се прозява — отговорили той, — защото утре ще трябва да иде в парламента, за да държи там една Lit de Justice.

— Защо се нарича така?

— Не зная, може би защото правосъдието спи отгоре.

В Прага намерих отново живия портрет на прочутия писател в лицето на господин граф Франц Хардег; понастоящем пълномощен министър на императора в Саксонския двор.

Абат Дьо Воазенон ме представи на Фонтнел, който тогава беше на двадесет и три години. Фонтнел беше остроумен човек, любезен, учен, голям познавач на природните науки, прочут със своите шеговити забележки. Той не можеше да направи нито един комплимент, без да го одухотвори с ум и любезност.

Казах му, че идвам от Италия специално, за да го видя.

— Признайте, господине — отговори ми той, — че вие оставихте да ви чакат твърде дълго!

Един учтив и същевременно критичен отговор, който по остроумен и същевременно фин начин изложи лъжата в моя комплимент.

Той ми подари произведенията си и ме полита дали френските пиеси ми харесват; отговорих, че съм видял Thetis et Pelee. Тази пиеса е негова и, когато аз я похвалих много, той ми отговори, че тя била една плешива глава.

— Снощи бях във Френския театър, даваха „Италия“.

— Тя е шедьовърът на Расин и Волтер ме обвини несправедливо, че съм желал да го критикувам, като ми приписа епиграма, чийто автор никога не бе открит.

Чух да говорят, че господин дьо Фонтнел бил нежният приятел на госпожа дьо Тансен. Господин Д’Аланбер бил плодът на нейните тайни връзки, а Льо Рон го бил само отгледал. Запознах се с Д’Аланбер у госпожа Дьо Графини. Великият философ притежаваше тайната да не изглежда никога учен, когато се намира в общество на любезни хора, които нямаха никакви претенции за научно образование и владееше изкуството да прави остроумни хората, които разговаряха с него.

Когато след бягството ми от оловните килии се върнах повторно в Париж, си устроих едно тържество, като потърсих любезния и достоен за уважение Фонтнел, но той умря четиридесет дни след пристигането ми, в началото на 1757 година.

Когато се върнах за трети път в Париж с намерението да довърша дните си там, разчитах на приятелството на господин Д’Аланбер, но той умря към края на 1783 година. Днес чувствувам, че съм видял Париж и Франция за последен път. Революционното движение на народа ме отблъсна, а аз съм много стар, за да смея да се надявам, че ще доживея края му.

Посланикът на полския крал и курфюрста на Саксония във Версайския двор, граф Фон Лооц, ме покани в 1751 година да преведа една френска опера на италиански. Тя трябваше да бъде творение, в което се допускаха богати преобразования и големи балети, но последните трябваше да са във връзка със сюжета. Избрах „Зороастър“ на господин Каюзак. Трябваше да нагодя думите към мелодиите на пеенето, което е трудно нещо. Затова пък музиката си остана красива, но италианската поезия не беше блестяща. Въпреки това разточителният монарх ми изпрати една красива златна табакера, а аз доставих с работата си голямо удоволствие на майка ми.

По това време в Париж пристигна госпожица Везиан със своя брат. Тя беше млада, добре възпитана, съвсем неопитна и извънредно красива и любезна, брат й живееше при нея, баща й, бивш офицер на френска служба, беше умрял в родния си град Парма. Понеже като сираче беше без всякакви средства, тя последва съвета, който й дадох, продаде всички мебели и ценни неща, които нейният баща й беше оставил, и отиде във Версай, където искаше да се опита да получи от справедливия и добър крал една пенсия, за да преживее. Със слизането си от пощенската кола, тя взела файтон и помолила да я отведат в някой хотел, който да е в непосредствена близост до италианския театър. Случаят нареди така, че тя да отседне в „Хотел Дьо Бургон“, където живеех аз. На сутринта ми казаха, че в съседна до моята стая имало двама новодошли италианци, брат и сестра, двамата били много красиви, но имали твърде малко багаж. Италианци, млади, бедни новодошли — това бе повече от достатъчно, за да възбуди любопитството ми. Отидох до вратата им, почуках и един млад мъж по риза ми отвори, като каза:

— Господине, моля за извинение, задето ви отварям в такова състояние.

— Напротив, аз трябва да ви се извиня. Идвам в двойното си качество на съсед и на съотечественик, за да ви предложа услугите си.

На пода лежеше един дюшек, той представляваше леглото, на което бе спал младият човек; едно легло, което изпълваше алкова, скрито зад завеси, ми подсказа къде е сестрата. Помолих я за извинение, че съм я обезпокоил, без да се осведомя дали е станала. Без да се покаже, тя ми отговори, че уморена от пътуването е спала малко по-дълго отколкото обикновено; но би станала, ако й дам време за това.

— Отивам в стаята си, госпожице, и ще имам честта да се върна отново щом ме повикате.

Вместо да прати да ме повикат, четвърт час по-късно в стаята ми се появи една красива млада дама, която ми направи един скромен, но пълен с грация поклон, като ми каза, че искала да върне визитата ми, а брат й щял да дойде веднага. Благодарих й, като я поканих да седне, и й изказах пълното си съчувствие. Благодарността й се изрази повече в тона на гласа, отколкото чрез изразите. Спечелил нейното доверие, тя ми описа по наивен начин, но не без известно достойнство, своята история, или по-добре казано, своето положение и завърши с думите:

— Днес трябва да си намеря по-евтино жилище, защото имам само още шест франка.

Попитах я, дали има препоръчителни писма и тя извади от чантата си пакет книжа, който се състоеше от около седем-осем свидетелства за честност и бедност, и от паспорт.

— Това е значи всичко, което имате, красива моя съотечественице?

— Да, аз ще се представя с моя брат на военния министър, надявайки се, че той ще се смили над мен.

— Не познавате никого?

— Никого, господине! Във Франция вие сте първият, комуто разказах историята си.

— Аз съм ваш съотечественик и вие сте ми препоръчана както с вашето положение, така и с вашата добродетел. Искам да бъда ваш съветник, ако сте съгласна.

— Ах, господине, колко много ще ви бъда задължена!

— Съвсем не. Дайте ми вашите документи, ще видя какво мога да направя. Не разказвайте историята си никому. Никой не трябва да подозира положението ви, преди всичко не напускайте къщата. Ето ви два луи, аз ви ги заемам и вие ще ми ги върнете, когато можете.

Тя прие парите с дълбока благодарност.

Госпожица Везиан беше брюнетка на шестнадесет години, интересна в пълния смисъл на думата, говореше добре френски и италиански, беше оформена, имаше грациозни маниери и благороден вид, който й придаваше голямо достойнство. Описа ми положението си, без да се унижи, но и без онзи израз на срамежливост, който може да бъде предизвикан от страх, че слушателят би могъл да използува повереното му бедствие. Тя се държеше нито прекалено смирено, нито прекалено самомнително: надяваше се, без да се гордее със своята смелост. В нейното държане не се забелязваше нищо, от което би могло да се заключи, че тя иска да парадира със своята добродетел, макар че й беше присъща една срамежливост, която правеше впечатление всекиму, който би искал да се държи с нея непринудено. Аз почувствувах това въздействие върху мен самия; защото въпреки хубавите очи, красивите форми, свежестта на лицето й, хубавата кожа, въпреки всичко, което би могло да изкуши един мъж и което у мен възбуждаше най-горещи желания, не загубих нито за момент самообладанието си — тя ми беше вдъхнала едно чувство на уважение, което ми даваше воля да се владея и аз твърдо реших не само да не предприемам нищо срещу нейната добродетел, но и в никакъв случай да не съм първият, който би я повел по лош път. Даже намерих, че е правилно да избягвам временно разговори на такива теми, защото по този начин те биха могли да ме отведат другояче до целта. Казах й само следното:

— Вие сте дошли в един град, където трябва да се изпълни вашата съдба и където всички предимства, с който природата богато ви е надарила, и които, изглежда, са определени да създадат щастието ви, могат, напротив, да станат причина за вашето пропадане, защото, мила съотечественице, богатите тук презират всички леки жени, с изключение на онези, които са им пожертвували своята добродетел. Ако вие сте добродетелна и искате да останете такава, то бъдете готова да изтърпите голяма нищета, ако някакъв особено щастлив случай не би ви дошъл на помощ. Но ако мислите, че можете да бъдете над тъй наречените предразсъдъци, искам да кажа, ако сте готова на всичко, за да водите един охолен живот, то пазете се, защото може да бъдете измамена. Не вярвайте на златните огнени думи, които някой мъж ще ви каже, за да спечели вашето благоволение, не вярвайте на думите му, преди да сте видели дела, защото огънят изгасва след насладата и вие ще се видите излъгана. Пазете се също да вярвате на неегоистични чувства у мъжете, когато са изненадани от вида на вашите прелести: те ще ви дадат в изобилие фалшиви монети, не се оставяйте да бъдете лесно прелъстена! За себе си съм сигурен, че няма да ви причиня никакво зло и се лаская от надеждата да мога да ви направя нещо добро. За да бъдете напълно спокойна за мен, ще се отнасям към вас като към моя сестра; защото съм още млад, за да се държа към вас като баща, а и не бих ви говорил така, ако не ви намирах прелестна.

Докато още говорех, влезе нейният брат. Той беше красив и строен младеж на осемнадесет години, но не знаеше да се държи, говореше малко и лицето му беше неизразително. Ние закусвахме заедно и на въпроса към коя професия има най-голямо влечение, той ми отговори, че е готов на всичко, за да изкарва по честен начин своята прехрана.

— Имате ли някаква дарба?

— Пиша доста добре.

— Това е все нещо. Ако излизате, пазете се от всякакво общуване: не влизайте в никое кафене и не говорете с никого в обществените градини. Хранете се вкъщи с вашата сестра и поискайте да ви дадат една малка стая за вас. Напишете днес какво да е на френски, дайте ми го утре сутринта и след това ще видим. За вас, госпожице, ето тук книги, които ви оставям на разположение. Аз имам вашите книжа, утре ще мога да ви съобщя нещо, защото днес няма да се видим повече, тъй като обикновено се връщам много късно вкъщи.

Тя взе няколко книги, поклони ми се скромно и с очарователен тон каза, че има пълно доверие в мен.

Имах най-доброто намерение да й бъда полезен и затова навсякъде, където отидох тази вечер, говорих само за нея и нейните желания и навсякъде господата и дамите ми казваха: ако е красива, то тя сигурно ще постигне своята цел, но, разбира се, трябва да положи нужните усилия. Братът би могъл да бъде настанен в някакво бюро, ме уверяваха. Потрудих се да намеря дама от висшето общество, която би била съгласна да я представи на господин Д’Аржансон. Това беше правилният път за нея и аз се почувствувах в състояние да се грижа за нея, докато тя беше принудена да чака. Помолих Силвия да говори по този въпрос с госпожа Дьо Монконсей, която имаше голямо влияние върху министъра на войната. Тя ми обеща, но пожела да се запознае преди това с младото момиче.

Върнах се вкъщи в единадесет часа и, тъй като в стаята на младото момиче светеше още, почуках на вратата й. Тя ми отвори, като ми каза, че не си е легнала, понеже се надявала да ме види още веднаж; разказах й всичко, което бях направил. Тя се съгласи с всичко и беше изпълнена с благодарност. Говореше за своето положение с израз на благородно равнодушие, но си беше наложила последното само за да не се разплаче. Задържаше сълзите си, но влажните й очи издаваха какъв труд й струваше това. Ние разговаряхме цели два часа и по време на разговора узнах, че тя не беше обичала още никого и затова беше достойна за един любовник, който би я обезщетил по подходящ начин, ако би изпаднала в положението да трябва да пожертвува своята добродетел. Би било смешно да се изисква това обезщетение да се състои в женитба: младата Везиан не беше извършила своята тъй наречена грешна стъпка, но тя беше съвсем далеч от добродетелното лицемерие на известни момичета, които казват, че не биха направили тази стъпка за всичкото злато в света, а обикновено биват побеждавани още при първото нападение. Везиан не искаше нищо друго, освен да бъде победена по един почтен и изгоден начин.

Аз въздъхнах, когато чух нейните разсъждения, които в положението, в което злата съдба я бе поставила, бяха в основата си разумни. Нейната откровеност ме възхити: аз горях. Спомних си отново за Лучия от Пазеано; спомних си за моето разкаяние, задето оставих едно нежно цвете да бъде откъснато от друг, по-малко достоен от мен. Тя стоеше пред мен като едно агне, което щеше да стане може би плячка на някакъв свиреп вълк. Със своето възпитание тя не беше предназначена да потъне в позора, имаше благородни чувства, но въпреки всичко нейната невинност би могла чрез някакъв нечист полъх да бъде безвъзвратно унищожена. Съжалявах, че не съм в състояние да я направя щастлива, без тя да трябва да жертвува чест и добродетел. Чувствувах, че не можех да я притежавам чрез прелъстяване, но не исках и да бъда пазител на нейната добродетел и че, явявайки се като неин закрилник, щях да й принеса повече вреда, отколкото полза. С една дума, може би, само бих допринесъл да бъде напълно опростена, вместо да й помогна да се освободи от мъчителното положение, в което се намираше. Тъй тя седеше до мен и аз й говорех прочувствено, но не казвах нито дума за любов; доста често обаче целувах ръката й чак до рамото, без да мога да дойда до някакво решение; защото и най-малкият повод би довел бързо развръзката и би ме принудил да я запазя за себе си. Но тогава нямаше да мога повече да се надявам да й създам щастие, а за мен нямаше да има начин да се освободя от нея. Обичал съм лудо жените, но преди тях съм предпочитал винаги свободата и когато съм в опасност да загубя последната, съм бил спасяван като по някакво чудо.

Бях прекарал с госпожица Везиан вече около четири часа, горещите пламъци на страстта ме изгаряха, но имах силата да се владея. Тя не можеше да припише въздържанието ми на добродетел и може би не знаеше какво ме възпира да пристъпя към крайната цел; затова предполагам ме смяташе за импотентен или болен. Когато най-сетне я напуснах, поканих я на следния ден на обяд.

Обядът бе много приятен и когато след това нейният брат излезе да се разходи, ние седнахме до прозореца и гледахме многобройните екипажи, които се отправяха за италианския театър. Попитах я дали би й направило удоволствие да отиде, тя се засмя щастливо и ние тръгнахме. Намерих място в амфитеатъра, където я оставих сама, като й казах, че ще се видим отново в единадесет часа вкъщи. Не исках да остана при нея, тъй като исках да избегна въпроси, които сигурно биха ми се задали, защото тя беше наистина много обикновено облечена, но тъкмо поради това — двойно по-интересна; след представлението вечерях у Силвия и си отидох вкъщи. За моя изненада видях, че пред вратата е спряла много елегантна кола. Попитах каква е тази кола и ми се отговори, че принадлежи на един млад кавалер, който вечеря у госпожица Везиан. Значи тя беше на добър път.

Когато на следната сутрин, веднага след ставане, погледнах през прозореца, забелязах файтон, който спря пред хотела; от него слезе млад господин, облечен в хубав сутрешен костюм. Непосредствено след това го чух да влиза при моята съседка.

Но самообладание! Моето решение беше непоколебимо: преструвах се на равнодушен, за да се самозалъгвам. Облякох се за излизане и докато се занимавах с тоалета си, Везиан дойде при мен и каза, че не смее да влезе в стаята на сестра си, тъй като младият господин, който вечерял с нея, току-що бил влязъл там.

— Това е съвсем в реда на нещата — отговорих му аз.

— Той е богат и много красив, иска да ни заведе лично във Версай и да ни намери служба.

— Поздравлявам ви за това, кой е той?

— Това не зная.

Поставих всичките й книжа в един плик и му го дадох, за да ги предаде на сестра си; след това излязох. Когато към три часа се върнах вкъщи, хазайката ми предаде едно писъмце от госпожица Везиан, която бе излязла.

Отидох в моята стая, отворих писмото и прочетох следните думи:

„Връщам ви парите, които ми заехте, като ви благодаря. Граф Нарбон се интересува от мен и съм сигурна, че ще направи за мен и за брат ми само добро. Ще ви уведомявам за всичко и ще ви съобщя адреса на къщата, където ще трябва да живея съобразно неговото желание, и където според неговото уверение няма да ми липсва нищо. Държа много на вашето приятелство и ви моля то да продължи и занапред. Моят брат остава тук, а моята стая ми принадлежи за целия месец, тъй като всичко съм предплатила.“

„Аха, казах си аз, една втора Лучия от Пазеано! Значи за втори път се подвеждам от моето глупаво нежно чувство; защото предвиждам, че този граф няма да създаде щастието й. Но измивам ръцете си!“

Облякох се и отидох във френския театър, за да се осведомя за този Нарбон. Още първият, към когото се обърнах, ми каза, че е син на богат човек, голям развратник, потънал до гуша в дългове. Хубави сведения! В продължение на осем дни посещавах всички театри и обществени увеселителни заведения с надеждата да се запозная с този граф Нарбон, но понеже това не ми се удаде, започнах вече да забравям историята, когато една сутрин към осем часа Везиан влезе при мен и ми каза, че сестра му била в неговата стая и желае да говори с мен. Отидох веднага и я намерих тъжна и със зачервени очи от плач. Тя каза на своя брат да отиде да се разхожда, след което ми разказа следното:

— Господин Дьо Нарбон, когото мислех за честен човек, седна до мен в театъра; аз седях още на мястото, където ме бяхте оставили. Той ми каза, че моето лице му направило впечатление и ме попита коя съм. Казах му същото, което казах и на вас. Вие обещахте да помислите за мен, а Нарбон каза, че той няма нужда да мисли, а може веднага да действува. Аз му повярвах и моята доверчивост ме излъга: той ме прелъсти, той е подлец.

Сълзи заглушиха нейния глас, отидох при прозореца, за да я оставя да се наплаче необезпокоявана. След няколко минути седнах отново до нея:

— Кажете ми всичко, мила Везиан! Облекчете сърцето си от мисълта, че сте виновна пред мен, защото всъщност аз нося по-голяма вина от вас. Вие не бихте имали скръбта, която разкъсва сърцето ви, ако не бях имал непредпазливостта да ви заведа на театър.

— О, не казвайте това; трябва ли да ви се сърдя, че сте се отнесли към мен като към една разумна жена? С една дума негодникът ми обеща по най-любезен начин да се грижи за мен при условието, че му дам едно неоспоримо доказателство за моята нежност и за моето доверие; това доказателство за доверие трябваше да се състои в това, да живея без моя брат при една напълно почтена жена в едно наето от него жилище. Той настоя брат ми да не идва с мен, тъй като лошите хора биха го счели за моя любовник. Оставих се да бъда убедена. Аз, нещастната! Как можах да му се отдам, без да се посъветвам с вас! Той каза, че почтената жена, при която ще ме настани, ще ме отведе във Версай; а той сам ще се погрижи да отиде също и моят брат там и ще представи и двама ни на министъра. След вечерята си отиде, като ми каза, че на следната сутрин ще дойде отново, за да ме вземе с файтон. Даде ми два луи и златен часовник и аз помислих, че мога да приема подобен подарък от един млад кавалер, който се отнасяше към мен със съчувствие. Жената, на която ме представи, не ми се видя толкова почтена, колкото трябваше да бъде според неговото твърдение. Прекарах тези осем дни у нея, без той да направи нещо съществено за мен. Идваше и си отиваше безразборно и непрекъснато казваше: „Утре!“, но на следния ден му се явяваше винаги някаква пречка. Днес сутринта в осем часа дойде при мен жената и ми каза, че господинът бил принуден да замине за провинцията, един файтон ще ме върне в хотела, откъде ме е взел, а след неговото завръщане той ще ме потърси отново там. След това тя ми каза с престорено тъжно лице, че трябва да й върна часовника, защото господин графът забравил да го плати на часовникаря. Дадох й го моментално, без да възразя нито дума, и преди половин час пристигнах тук.

— Надявате ли се да го видите отново след завръщането му от провинцията?

— Да го видя отново! О, господи, защо изобщо го видях!

Тя проливаше горещи сълзи и аз признавам, че никога едно младо момиче не ме е затрогвало толкова с израза на своята скръб, както тя. Нежните чувства, които ми беше вдъхнала преди осем дни, се заместиха със състрадание. Подлото поведение на Нарбон ме възмути до такава степен, че аз бих му поискал веднага сметка, ако знаех къде бих могъл да го срещна. Въздържах се да разпитвам бедното момиче за подробности по нейното пребиваване у почтената съучастница на господин Дьо Нарбон; отгатвах повече, отколкото исках да зная и бих унизил госпожица Везиан, ако бях поискал от нея подобно описание. Впрочем прозирах цялата подлост на този господин граф в низостта да й отнеме часовника, който като подарък по правило й е принадлежал, и който нещастното момиче е напълно заслужило. Направих всичко възможно да спра сълзите й, а накрая тя ме помоли да покажа към нея бащинско сърце, тъй като тя вече няма да прави нищо, което би било недостойно за моето приятелство, а за в бъдеще тя ще се ръководи само от съветите ми.

— Ето какво, мила моя! Сега трябва да забравите не само недостойния граф и неговото подло поведение към вас, а изобщо, цялата извършена от вас грешна стъпка! Станалото — станало, защото срещу миналото няма средство; но успокойте се и нека хубавото изражение, което имахте преди осем дни да блесне отново на вашето лице. Тогава върху него се четеше честност, невинност, откровеност и онова благородно упование, което събужда чувства у ония, които познават неговата прелест. Всичко това трябва да се покаже отново на вашето лице, понеже само то събужда съчувствието на доблестните хора, а за вас е повече от необходимо да будите такова съчувствие. Моето приятелство няма голямо значение, но върху него сега имате право, което преди осем дни още не притежавахте. Моля ви да бъдете уверена, че няма да ви напусна, преди да сте настанена по подходящ начин. Засега не мога да ви кажа нищо повече, но бъдете напълно уверена, че ще мисля за вас.

— Ах, мили приятелю, щом ми обещавате, че ще мислите за мен, то аз не желая нищо повече. Аз нещастната, никой друг в света не мисли за мен!

Тя беше толкова развълнувана, че припадна. Аз скочих, без да викам за помощ, и щом дойде отново на себе си и малко се поуспокои, й разказах хиляди истински и измислени историйки за хитростите на хората, които в Париж се свеждат само до прелъстяване на момичета. За да я развеселя, разказах също весели истории от този род, а накрая й казах, че трябва да бъде благодарна на небето, че на нея това се е случило с граф Нарбон, тъй като това нещастие ще й послужи, за да я направи за в бъдеще по-предпазлива.

По време на този дълъг разговор на четири очи не ми струваше ни най-малко труд да се въздържа от всякакви любовни милувки; не докоснах даже ръката й, понеже не изпитвах към нея никакво чувство, освен едно тъжно състрадание и за мен беше истинска радост, когато след два часа я видях спокойна и решена да понесе като героиня своето нещастие.

Внезапно тя се изправи, погледна ме с израз на скромно доверие и ме попита:

— Предстои ли ви днес нещо важно?

— Не, скъпа моя.

— Тогава имайте добрината да ме изведете някъде извън града, за да подишам чист въздух на свобода, там лицето ми ще получи отново израза, който според вас то трябва да има, за да създава една благоприятна преценка за мен, а ако след това бих могла да прекарам тази нощ в блажен сън, то чувствувам, че ще мога да стана отново щастлива.

— Благодарен съм ви за това доверие; ще се облека и ще излезем. Междувременно вашият брат ще се върне.

— Ах, какво значение има той!

— Много голямо. Помислете, мила Везиан, че вие трябва да принудите Нарбон да се срамува от своето поведение. Ако той узнае, че същия ден, когато ви е отпратил, вие сте отишли с мен сама на полето, то той ще триумфира и, разбира се, ще каже, че само ви е третирал по начин, който сте заслужавали. Но, ако вие сте с вашия брат, и с мен, вашият съотечественик, то няма да дадете никакъв повод на лошите езици и на клеветата.

— Срамувам се, че не помислих толкова разумно, да почакаме, докато се върне брат ми.

Последният не ни накара да чакаме дълго, повиках един файтон и ние вече тръгвахме, когато дойде Балети, който искаше да ме посети. Представих го на младите хора и го поканих да вземе участие в излета. Той се съгласи и ние отпътувахме. Тъй като нямах друго намерение, освен да развеселя младото момиче, казах на файтонджията да кара за Гранд-Кайю, там получихме отличен импровизиран обяд, при който беше толкова по-весело, колкото по-примитивно беше обслужването.

След ядене младия Везиан беше с натежала глава и отиде на малка разходка, а аз останах сам с неговата сестра и моя приятел. Забелязах със задоволство, че Балети намери младото момиче любезно и реших да му предложа да го научи да танцува. Разказах му за нейното положение и причината, която я бе довела в Париж, описах му, че тя има твърде малка надежда да получи пенсия от краля и че се намира пред необходимостта да се залови с някаква работа, за да може да живее. Балети каза, че бил готов да стори за нея всичко, и след като разгледа фигурата и формите й, заяви:

— Струва ми се, че мога да я настаня у Лани, като фигурантка в балета на операта.

— Тогава значи — казах му аз, — би трябвало да започнем още утре да й даваме уроци. Госпожица Везиан е моя съседка.

Младата Везиан беше съвсем смаяна от този план, тя се засмя сърдечно и извика:

— Но може ли да се импровизира една танцьорка, както един министър-председател? Аз мога да танцувам и имам достатъчно слух, за да мога да танцувам една контра; извън това обаче не мога да направя нито стъпка.

— Повечето фигурантки — каза Балети, — не могат повече от вас.

— А колко да поискам от господин Лани? Струва ми се, че не мога да искам твърде много.

— Нищо. Фигурантките в операта не са платени.

— Тогава аз съм напреднала извънредно много! — каза с въздишка тя, — но какво да започна, за да мога да живея?

— Не се грижете за това. Такава, каквато сте, вие скоро ще намерите десетина богати господа, които ще се стремят да заместят липсващата ви заплата. Ваша работа ще бъде да направите добър избор и аз съм убеден, че не ще мине дълго и ще ви видим покрита с диаманти.

— Сега разбирам. Вие мислите, че някой знатен господин ще ме издържа.

— Точно така и това ще е много по-добре, отколкото пенсия от четиристотин франка, която бихте получили вероятно също с цената на толкова голяма жертва.

Съвсем учудена, тя ме погледна, дали всичко това е сериозно или само лоша шега.

Когато Балети излезе за момент, аз й казах, че тя не би могла да вземе по-добро решение, в случай че не предпочете тъжната чест да стане камериерка при някоя знатна госпожа.

— Не бих желала да бъда такава даже и при кралицата.

— А фигурантка в операта?

— Предпочитам.

— Смеете се?

— Та не е ли за смях? Любовница на някой знатен господин, който ще ме покрие с диаманти! Аз ще си избера най-възрастния.

— Отлично, любов моя; но не му давайте повод за ревност.

— Обещавам ви, че ще му бъда вярна. Но ще намери ли той също служба за моя брат?

— Не се съмнявайте!

— Но кой ще ме издържа, докато постъпя в операта и докато се яви моят стар любовник?

— Аз, любов моя; аз, моят приятел Балети и всички мои приятели; и ние не целим с това нищо друго, освен да ви услужим, с надеждата, че ще се държите разумно. Убедена ли сте в това?

— Напълно. Аз реших да се ръководя само от вашите съвети и ви моля най-сърдечно да останете винаги мой най-добър приятел.

С настъпването на нощта се завърнахме обратно в Париж. Заведох моята Везиан вкъщи и придружих Балети при майка му. На вечерята моят приятел взе обещание от Силвия, че ще говори с господин Лани в полза на нашата любимка. Силвия каза, че този план бил по-добър, отколкото постъпките за една мизерна пенсия, която би могла и да не се получи.

Тогава в операта имаше много, заслужаващи да бъдат наречени не непоносими, а по-скоро грозни, фигурантки, певици, както и танцьорки, които нямаха никаква дарба и въпреки това живееха в охолство; защото общественото мнение е такова, че момиче от операта трябва да се откаже по професионални съображения от добродетел и приличие, ако не иска да умре от глад. Но когато някоя новопостъпила е толкова ловка, че остане макар и един месец порядъчна, то несъмнено, щастието й е създадено; защото тогава богатите господа, ползуващи се със славата на един почтен начин на живот, се стараят да овладеят този образец на добродетелност. Тези хора са възхитени, когато при появяването на тяхната красавица на сцената, публиката изговаря имената им, те ги допускат даже да направят някои отклонения от пътя на добродетелта, когато изневярата им не е особено очебиеща.

Към единадесет часа се завърнах вкъщи и понеже видях отворена вратата на госпожица Везиан, влязох при нея. Тя лежеше в легло, но ми каза:

— Ще стана, защото искам да ви говоря.

— Без церемонии, ние можем да си говорим и така. Освен това, аз ви намирам по-красива така, както сте.

— Това ме радва.

— И тъй, какво имате да ми кажете?

— Нищо, исках само да поговоря с вас за моята бъдеща професия. Аз ще поддържам значи добродетелта на висота, за да намеря някого, който я обича само затова, защото ще я разруши.

— Без съмнение, това е вярно, но на този свят с всичко е така. Всеки тегли чергата към себе си и всеки е тиран по свой маниер. Забелязвам с радост, че вие сте на път да станете философка.

— Как се става такава?

— Мисли се.

— Трябва ли да се мисли дълго?

— В продължение на цял живот.

— Значи никога не се свършва?

— Никога, но при това се печели, доколкото изобщо може да се печели, и се придобива всичкото щастие, което е отредено изобщо някому.

— И в какво се изразява това щастие?

— С всички радости, които философът си доставя, когато има съзнанието, че ги е създал чрез собствен труд, особено с това, че е пренебрегнал множеството предразсъдъци, които правят от повечето хора тълпа от големи деца.

— Какво значи радост? И какво се разбира под предразсъдъци?

— Радост аз наричам истинската чувствена наслада; едно пълно задоволяване по отношение на всичко, към което се стремим и, когато изтощените чувства поискат почивка, за да се поеме дъх или да се съберат нови сили, тогава въображението доставя нови радости. Затова философ е тъкмо онзи, който не си отказва никаква радост, даже ако тя е свързана с най-големи страдания.

— И вие казвате, че това става, като се освободим от предразсъдъците? Но кажете ми какво са предразсъдъците и как може човек да се освободи от тях.

— Задавате ми един въпрос, любов моя, на който не може лесно да се отговори, тъй като философията на морала не познава по-важен въпрос. Това ще рече: нито един въпрос, чието разрешение да представлява такава трудност. Затова и тази лекция продължава през целия човешки живот. Съвсем накратко ще ви кажа само това, че предразсъдък се нарича всеки така наречен дълг, който не намира основанието си в природата.

— Философът значи трябва да изучава преди всичко природата?

— Друга задача той изобщо няма и най-мъдър е този, който се заблуждава най-малко.

— Кой философ според вас се е заблуждавал най-малко?

— Сократ.

— Но и той се е заблуждавал?

— Да, в метафизиката.

— Е, това не е от значение за мен, понеже вярвам, че той е могъл да се лиши от изучаването й.

— Лъжете се, защото самият морал е метафизика на физиката. Всичко е природа и вие можете според мен да наречете глупак всекиго, който ви каже, че е направил ново откритие в областта на метафизиката. Но ако продължа да разисквам тази тема, любов моя, то скоро може би бих ви се видял неясен. Не избързвайте! Мислете! Доведете със здрав разум принципите си в съгласие и дръжте винаги под око щастието си; така ще бъдете най-сетне щастлива.

— Урокът, който ми дадохте в този момент, ми е много по-приятен от онзи, който трябва да получа утре от господин Балети; защото предвиждам, че ще се отегчавам от него, а сега, във вашата компания, не се отегчавам.

— По какво познавате, че не се отегчавате?

— По моето желание да не ме напускате.

— Наистина, мила моя Везиан, никога един философ не е определял отегчението по-добре от вас преди малко. Какво удоволствие! На какво се дължи, че имам желанието да ви го докажа чрез една прегръдка?

— Защото без съмнение нашата душа може да бъде щастлива само тогава, когато се намира в съгласие с нашите чувства.

— Как, божествена Везиан! Вашият ум ме възхищава!

— Вие, мили приятелю, станахте причина той да се развие и съм ви толкова благодарна за това, че споделям желанието ви.

— Какво ни пречи да задоволим едно толкова естествено желание? Ела в прегръдките ми!

Какъв урок по философия! Той ни се стори толкова сладък и нашето щастие беше така пълно, че при настъпването на деня ние се държахме все още прегърнати и едва при появяването на слънцето забелязахме, че вратата беше останала отворена през цялата нощ.

Балети й даде няколко урока и тя бе приета в операта; но беше фигурантка само в продължение на два или три месеци, понеже се съобразяваше грижливо с предписанията, които й бях дал и които тя беше схванала със своя превъзходен ум като единствено правилни. Тя се отдаваше вече на нарбоновци; най-сетне тя изслуша предложенията на един кавалер, който се различаваше от останалите, защото започна с това, че я взе от сцената. Никой друг не би сторил това, защото по това време то не спадаше към добрия тон. Щастливецът беше граф Дьо Тресан или Дьо Треан — не си спомням вече точно името му. Тя се държеше много добре и остана при него до смъртта му.

Сега никой не говори вече за нея, макар че живее в голямо охолство; но е на петдесет и шест години, а на тази възраст в Париж една жена е почти несъществуваща.

От момента, в който тя напусна „Хотел Дьо Бургон“, аз не я видях повече. Когато я видях отново покрита с диаманти, нашите души се поздравиха радостно, но щастието й ми беше твърде скъпо, за да се осмеля да я последвам. Нейният брат получи служба, но аз го изгубих от очи.

[1] Бернар льо Бавие дьо Фонтнел (1658–1757), френски писател. — Б.пр. ↑

Глава единадесета

Красивата О’Морфи. Измамникът-художник. Правя кабалистични пресмятания у херцогинята на Шартр. Напускам Париж. Пребиваването ми в Дрезден.

Един ден, когато се намирах заедно с моя приятел Патю на панаира в Сен Лоран, му хрумна идеята да вечеря с една фламандска актриса на име Морфи и ме покани да отида с него. Момичето не ме привличаше, но какво ли не правим, за да угодим на един приятел? След като вечеряхме с красавицата, Патю изяви желание да посвети нощта на едно по-сладко занимание, но не желаейки да го напусна, поисках едно канапе, за да прекарам нощта на него.

Морфи имаше сестра, една малка мръсница на около тринадесет години, която ми каза, че ако й дам един талер, щяла да ми отстъпи леглото си. Съгласих се и тя ме заведе в една стаичка, където намерих един чувал слама върху четири дъски.

— И това наричаш легло, дете мое?

— Друго нямам, господине.

— Не искам такова легло и ти няма да получиш своя малък талер.

— Вие сте искали, значи, да се съблечете?

— Разбира се.

— Каква идея! Ние нямаме никакви покривки.

— Значи, ти спиш съвсем облечена?

— О, не!

— Тогава легни тук, както правиш винаги и аз ще ти дам малкия талер.

— Че защо?

— Искам да те видя в това положение.

— Но няма да ми направите нищо?

— Абсолютно нищо.

Тя легна върху мизерния сламеник и се покри с едно старо перде. Видях пред себе си една съвършена красота и предприех нужното, за да задоволя желанието си, но тя се съпротивляваше. Един шестфранков талер я направи послушна и тъй като не видях в нея никакъв друг недостатък, освен пълното отсъствие на чистота, започнах да я мия собственоръчно.

За щастие намерих малката Морфи готова да ме остави да правя всичко, с изключение на едно-единствено нещо, което не ме интересуваше. Тя заяви, че не ще ми позволи това, защото според мнението на сестра й то струвало двадесет и пет луидора. Отговорих й, че ще поговорим друг път за цената на тази главна точка, а засега няма изобщо да й обръщаме внимание. След като се успокои в това отношение, всичко останало ми бе на разположение и аз открих у нея въпреки ранната зрелост една твърде усъвършенствувана способност.

Малката Елена отнесе послушно на сестра си шестте франка, които й дадох, и й разказа как ги е спечелила. Когато поисках да си вървя, тя дойде при мен и каза, че ако съм искал, щяла да намали малко от цената, защото се нуждаела от пари. Отговорих й, смеейки се, че ще я посетя на следния ден. Патю, комуто разправях случката, помисли, че преувеличавам и за да му докажа, че съм познавач на женската красота, настоях да види Елена в същото положение, в което аз я бях видял. Той призна, че никога длетото на Праксител не е могло да създаде нещо по-съвършено. Бяла като лилия, Елена представляваше най-красивата гледка, която природата и художеството биха могли да създадат заедно. Нейните прелестни черти имаха нещо толкова мило, че наблюдателят изпитваше в душата си някакво неописуемо чувство на щастие, едно очарователно спокойствие. Тя беше руса и въпреки това нейните великолепни сини очи имаха пълния блясък на най-красивите черни очи.

На следната вечер я посетих отново; но тъй като не исках да се съглася с исканата цена, разбрах се с по-старата сестра да плащам при всяко посещение по дванадесет франка, срещу което стаята ще бъде на мое разположение; това споразумение трябваше да трае дотогава, когато пожелая да й платя шестстотин франка. Това беше голямо кожодерство, но Морфи беше от гръцко потекло и напълно издигната над празните угризения на съвестта. Съвсем нямах желание да й дам тази голяма сума, понеже не изпитвах никакъв стремеж към равноценността; това, което получавах, беше всичко, което желаех.

По-старата сестра мислеше, че ще ме води за носа, тъй като за два месеца бях изхарчил триста франка, без да съм направил нещо с момичето; тя приписваше това въздържание на моето скъперничество — чудновато скъперничество!

Имах желанието да притежавам на портрет очарователното женско тяло и един немски художник я нарисува божествено красива за шест луи. Положението, което той я накара да заеме, беше възхитително. Тя лежеше по корем, с ръце и гърди опрени на една възглавница, но главата така обърната, като че ли с трите четвърти се опираше на гърба си. Сръчният и с вкус художник беше нарисувал долната част на тялото й с толкова изкуство и истинност, че не можеше да се желае нещо по-хубаво. Бях възхитен от този красив портрет, който поразително приличаше на оригинала, и написах отдолу: О’Морфи! — една дума, която наистина не е омировска, но пък е не по-малко гръцка, и означава красавица.

Кой обаче може да предвиди тайните пътища на съдбата! Моят приятел Патю изяви желание да има копие от картината; на приятел не се отказва такава незначителна услуга и същият художник получи поръчка да направи копието. След това същият беше повикан във Версай. Там показал между многото портрети също и тази прелестна картина и господин Дьо Сен Кантен я намерил толкова красива, че веднага побързал да я покаже на краля. Като голям познавач в тази област, Негово Всехристиянско Величество решил да се убеди със собствените си очи дали художникът е рисувал вярно, а ако първообразът е също така красив, както изображението, то внукът на Свети Людвик знаеше добре какво можеше да прави с него.

Услужливият приятел на краля, господин Дьо Сен Кантен бе натоварен с поръчката. Той попитал художника, дали първообразът би могъл да бъде доведен във Версай. Художникът счел това за лесно и обещал да го осведоми.

Той дойде при мен, за да съобщи предложението, което ме очарова, веднага го споделих с по-старата сестра, която беше извън себе си от радост. Тя се залови веднага да почисти сестра си, поръча и една хубава рокля и два или три дни след това те отпътуваха заедно с художника за Версай, за да се отдадат на приключението. Посредникът за малките удоволствия на краля беше вече осведомил неговия камердинер. Последният приел двете жени и ги завел в едно павилионче в градината. Половин час след това дошъл сам кралят в павилиончето, попитал малката Морфи дали е гъркиня, извадил портрета от джоба си, разгледал внимателно малката и извикал:

— Никога не съм виждал нещо подобно!

Малко след това той седнал, взел малката на скута си и й дал няколко милувки. След това се убедил със собствената си кралска ръка, че плодът още не е откъснат и я целунал.

О’Морфи погледнала внимателно своя повелител и се усмихнала:

— Защо се смееш?

— Смея се, защото вие приличате като две капки вода на шестфранковия талер.

На тази наивност монархът се изсмял високо. След това я попитал дали иска да остане във Версай.

— Зависи от моята сестра — отговорила малката.

Сестра й побързала да каже на краля, че по-голямо щастие едва ли биха могли да си пожелаят.

Кралят я заключил отново и си отишъл, но след четвърт час дошъл Сен Кантен и я взел. Той завел малката в едно жилище, в което една жена я чакала, а след това заедно с по-възрастната сестра отишъл при немския художник, комуто дал петдесет луидора за портрета. Морфи не получила нищо. Той само взел нейния адрес, като я уверил, че ще й се обади. И наистина още на другия ден тя получила хиляда луи. А добрият немец ми даде двадесет и пет луи за моя портрет, като обеща да приготви най-внимателно едно копие от този, намиращ се в Патю. След това ми предложи да рисува безплатно всички момичета, чиито портрети бих желал да притежавам.

За мен беше истинско удоволствие да видя радостта, с която добрата фламандка разглеждаше петстотинте двойни луи, които й бяхме доставили. Вследствие на това богатство тя не знаеше как да ми изрази своята благодарност, считайки ме виновник за нейното щастие. Малката красавица О’Морфи — така я наричаше кралят винаги, се хареса на владетеля не по-малко със своята наивност и нежен характер, колкото и със своята рядка красота, най-съвършената, която си спомням да съм виждал. Той й определи жилище в своя Еленов парк, който беше истински харем за сладострастния монарх и в който имаха достъп само представените в двора дами. След една година малката доби момче, което, както много други, изчезна безследно; защото, докато бе жива кралица Мария, никога не се узна, какво ставаше с извънбрачните деца на Людвиг.

Три години по-късно О’Морфи изпадна в немилост; все пак, когато я отпрати, кралят нареди да й се изплатят четиристотин хиляди франка, които тя донесе като зестра на един бретонски офицер. Когато през 1783 година бях във Фонтенбло, се запознах с един очарователен млад мъж на двадесет и пет години, който произхождаше от този брак и поразително приличаше на своята майка. Той нямаше никакво понятие за нейната история, но не мислех, че трябва да го осветлявам. Вписах името си в неговия бележник и го помолих да предаде на майка си моите почитания.

Причината, за да изпадне хубавата О’Морфи в немилост, беше злобата на графиня Дьо Валентеноа, свекървата на княза от Монако. Един ден тази известна в Париж дама казала на младото момиче, че ако иска да направи на краля хубава шега, трябва само да го запита как се отнася със старата си жена. Младото същество беше твърде наивно, за да забележи клопката и наистина задало на краля този безсрамен въпрос. Възмутен, Людвиг й отправил гневен поглед и й казал:

— Нещастнице, кой те научи да ми зададеш тази въпрос?

Повече мъртва, отколкото жива, бедната О’Морфи се хвърлила в краката му и му казала истината.

Кралят се отдалечил и не я погледнал повече. Графиня Валентеноа се яви в двора едва две години по-късно. Владетелят знаеше добре до каква степен следваше да бъде упрекнат като съпруг на своята жена, но той, като крал, не искаше да бъде упрекван в нищо и горко на този, който се забравяше спрямо кралицата.

Без съмнение, французите са най-духовитият народ в Европа, а може би и в целия свят, но това не пречи измамничеството и шарлатанството да успяват в Париж толкова лесно, колкото в никой друг град. Когато работата стане известна, те се подиграват и смеят с нея, но веднага се появява някакъв нов шарлатанин, който надминава всички останали и прави добри гешефти, докато дойде и неговият ред да бъде освиркан. Несъмнено това явление е резултат от влиянието на модата върху любезното, способно и лекомислено парижко население. Може нещо да бъде напълно безсмислено — ако то изненадва, намира одобрение в масите, защото всеки се опасява да не бъде взет за глупак, ако каже, че това е невъзможно. Във Франция аксиомата, че между можене и ставане лежи една безкрайност, знаят само учените-природоизпитатели. В Италия напротив тази аксиома е позната всекиму, което, разбира се, не значи, че италианците стоят над французите.

Един художник спечели за известно време много пари от това, че оповести нещо невъзможно. Той съумя да създаде убеждението, че може да нарисува портрета на едно лице само въз основа на обикновено описание, без да е видял последното. При това не искаше нищо друго, освен описанието да бъде точно. Един такъв портрет правеше по-голяма чест на поръчителя, описал лицето, отколкото на този, който го беше нарисувал. Но от това споразумение следваше също, че първият трябваше да признае приликата на портрета с оригинала, защото, ако не направеше това, то художникът изтъкваше най-справедливото извинение, че ако портретът не прилича на лицето, то виновен е този, който е направил описанието, тъй като не е съумял да изпълни душата на художника със същината на онези черти от лицето, който трябва да нанесе върху платното.

Вечерях една вечер у Силвия, когато някой донесе тази чудновата новина, и то не като някаква смешна шега, а с тон на най-твърдо убеждение. Разказа също, че художникът бил нарисувал вече повече от сто портрета и всички били сполучливи. Всички намериха това за изключително. Само аз не можах да се въздържа и да не се засмея и си позволих да кажа, че цялата история е смешна и невъзможна. Разказвачът се разсърди и ми предложи бас за сто луи. Върху това трябваше още повече да се смея, тъй като предложението не беше приемливо, защото съществуваше голяма опасност да бъде подведен.

— Но портретите са много сполучливи!

— Не вярвам, а ако те наистина са сполучливи, то трябва да има някаква измама.

Силвия беше единствената, която споделяше моето мнение. Разказвачът искаше непременно да ни убеди и предложи да ни заведе на обяд у художника. Ние приехме.

На следващия ден се отправихме към художника и видяхме у него множество картини, които привидно бяха напълно сполучливи. Не познавайки оригиналите, ние не можехме да оспорваме това.

— Господине — каза Силвия, — бихте ли нарисували портрета на моята дъщеря, без да я видите?

— Разбира се, уважаема госпожо, ако сте уверена, че можете да ми опишете точно чертите на нейното лице.

Ние разменихме поглед и въпросът се изчерпа. Художникът ни каза, че неговото любимо време за ядене е вечерта и че ще му направим голямо удоволствие, ако го удостояваме по-често с присъствието си.

Подобно на лекарите той носеше със себе си купища благодарствени писма и документи от Бордо, Тулуза, Лион, Руан и др. Последните съдържаха или похвали за превъзходството на неговите картини или описалия за нови портрети, поръчани при него. Впрочем портретите му се плащаха предварително.

Два или три дни след това срещнах неговата красива племенница, която ми отправи задължаващи ме упреци, задето не съм дошъл на вечеря у нейния чичо.

Племенницата беше апетитно парче, почувствувах се поласкан от упрека и обещах да отида още на следващия ден. За по-малко от осем дни обаче работата стана сериозна и се влюбих в нея. Но интересната племенница, която беше духовито момиче и искаше само да се забавлява, не беше влюбена и не ми позволяваше нищо.

Един ден бях в стаята си, пиех кафе и мислех за нея. Внезапно вратата се отвори без някой да ме беше предупредил за идването си и се яви един млад мъж. Не го познавах, но преди да имам време да му задам какъвто и да е въпрос, той ми каза:

— Господине, имах честта да се храня с вас у художника Сансон.

— Аха, да, моля, извинете, господине, не ви познах.

— Не е за учудване, защото на масата погледът ви беше зает само с госпожица Сансон.

— Това е твърде възможно; но понеже сте го забелязали, то признайте, господине, че тя е прелестна.

— Това мога веднага да призная, защото, за мое нещастие, го зная сам достатъчно добре.

— Значи, сте влюбен в нея?

— Да, за съжаление!

— За съжаление? Та спечелете също нейната любов!

— Стремя се към това, господине, от една година. И тъкмо започвах да имам известна надежда, дойдохте вие, за да ме тласнете в отчаяние.

— Ах, господине, тласнах ви в отчаяние?

— Да. Точно вие.

— Съжалявам много, но не мога да направя нищо.

— А не би било трудно за вас да направите твърде много и ако ми позволите, бих ви открил по какъв начин бихте могли да ми окажете една голяма услуга.

— Говорете напълно откровено!

— За в бъдеще бихте могли да избягвате съвсем къщата.

— Предложението е странно; между това, признавам, че то е единственото, което бих могъл да направя, ако имах желанието да ви окажа тази услуга. Вярвате ли обаче, че в такъв случай ще ви се удаде да спечелите любовта на младата дама?

— Това ще бъде моя работа. Само не ходете там. За останалото ще се погрижа сам.

— Бих могъл, наистина, да ви окажа тази извънредна любезност; но бихте ли имали добрината да признаете, че е доста странно да ме считате за мъж, комуто биха могли да се правят подобни предложения?

— Признавам, господине, че това може да изглежда наистина странно; но аз съм ви считал за един разумен и много умен човек и след зряло обсъждане, помислих, че ако се поставите на моето място, не бихте поискал да ме направите нещастен. От друга страна, вие няма да поставите вашия живот на карта заради една млада дама, която е извикала у вас само един любовен каприз, докато аз копнея с цялата си душа да свържа моята съдба с нейната, независимо дали това ще ми създаде щастие или нещастие.

— Но ако случайно и аз като вас бях имал намерението да се оженя за момичето?

— Тогава и двамата сме за съжаление и единият от нас трябва да умре преди другият да е постигнал целта си; защото, докато съм жив, госпожица Сансон няма да стане жена другиму.

Ето, пред мен стои този красив млад мъж: бледен, сериозен, студен като мрамор, влюбен до безумие, прави ми с поразяващо самообладание полуразумни, полуотчаяни предложения, и то в моето собствено жилище. Това ми даде повод да се замисля. Естествено съвсем не се страхувах от него; от друга страна, наистина бях влюбен в госпожица Сансон, но все пак не се чувствувах запален до такава степен, че заради хубавите й очи да прережа гърлото на един мой ближен, или да бъда убит от него заради една, намираща се още в зародиша си любов.

Без да дам отговор на младия човек, се разхождах около четвърт час в стаята и обсъждах със себе си въпроса: кое ще бъде в очите на един съперник по-похвално и в моите собствени очи — по-достойно? Трябва ли да приема хладнокръвно една борба на живот и смърт, или да се оттегля с пълно достойнство като му отстъпя?

Суетата казваше: бий се! Разумът казваше: принуди съперника си да признае, че ти си по-разумен от него.

Най-сетне се обърнах към него с твърд тон:

— Господине, какво бихте помислили за мен, ако ви кажа, че съм готов да не стъпвам вече в дома на госпожица Сансон?

— Ще кажа, господине, че сте имали милост към един нещастник и че винаги ще ме намерите готов да дам за вас и последната си капка кръв, за да ви засвидетелствувам моята благодарност.

— Кой сте вие?

— Казвам се Гарние и съм единственият син на търговеца на вина Гарние, на улица дьо Сен.

— Е добре, господин Гарние, няма да отивам вече у госпожица Сансон. Бъдете мой приятел.

— До гроб! Сбогом, господине!

— Сбогом, бъдете щастлив.

Пет минути след излизането на Гарние дойде Патю. Разказах му случката, той смяташе, че съм постъпил като герой.

— Разбира се — каза той, — аз не бих действувал другояче, но сигурно не бих се държал като Гарние.

Приблизително по това време граф Дьо Мелфор, полковник на орлеанския полк, ме помоли чрез Камила, сестрата на непосещаваната повече от мен Коралина, да отговоря посредством моята кабала на два въпроса. Написах два мрачни, но красноречиви отговора, запечатах ги и ги дадох на Камила, която ме помоли да отида на следващия ден с нея на едно място, което тя не можеше да ми назове. Съгласих се и се отправихме към Поле Роял, където по една малка стълба той ме заведе до покоите на госпожа херцогинята Шартр. След като чакахме около четвърт час, херцогинята дойде и благодари най-любезно на Камила, задето ме е довела. След това се обърна към мен и ми каза с много благородство, но и доста благосклонно, че доста се затруднявала с отговорите ми. Тя бе взела същите и ги държеше в ръка. В началото се почувствувах смутен от това, че въпросите произлизаха от Нейно Величество, но след това й казах, че аз наистина зная да поставям кабалата, но не притежавам способността да я тълкувам и ако тя има добрината да ми постави нови въпроси, отговорите биха могли да й станат по-ясни. Ето защо тя написа всичко, което не разбираше и което желаеше да узнае.

— Госпожо, вие трябва да си направите труда да зададете въпросите поотделно, защото кабалистичният оракул не отговаря едновременно на два въпроса.

— Е, тогава поставете сам въпросите!

— Ваше Височество ще ме извини, но всичко това трябва да бъде написано от вас собственоръчно. Представете си, госпожо, че вие говорите на някакъв умен дух, който знае всичките ви тайни.

Тя започна отново да пише и постави около седем или осем въпроси. Прочете ги внимателно още веднъж и след това каза с благороден и едновременно доверителен тон:

— Господине, бих желала да съм сигурна, че освен вас никой няма да узнае това, което съм написала тук.

— Госпожата може да разчита на моята чест.

Прочетох внимателно въпросите и видях, че нейното желание беше оправдано, бях даже на мнение, че не биваше да поставям хартията в джоба си, защото бих я загубил и можех да изложа нея и себе си.

— Необходими са ми, госпожо, три часа, за да свърша работата, и бих желал Ваше Височество да бъде напълно спокойна. Ако имате някакво друго занимание, можете да ме оставите тук сам, но не бива да бъда смущаван от никого. Щом бъда готов, ще запечатам всичко. Ваше Величество нека благоволи да каже кому трябва да предам писмото.

— Лично на мен или на госпожа Дьо Полиняк[1] ако я познавате.

— Да, госпожо, имам честта да я познавам.

Херцогинята ми даде една малка запалка, за да запаля една свещ и се отдалечи с Камила. Останах сам при заключени врати, а три часа след това дойде госпожа Дьо Полиняк. Току-що бях привършил и тя получи книжата.

Херцогиня Дьо Шартр, дъщеря на принц Конти, беше тогава на двадесет и шест години. Тя притежаваше онзи особен ум, който прави една жена достойна за обожаване. Беше подвижна, без предразсъдъци, весела, шеговита и обичаше шеги и забавления, които предпочиташе пред дългия живот. „Накъсо“ беше думата, която бе постоянно в устата й. Освен това, беше добра, щедра, търпелива, снизходителна и постоянна във всичките си склонности. Беше красива, но се държеше лошо и се присмиваше на танцмайстора Марсел, който искаше да я отучи от държането й. При танцуване издаваше главата си напред, кривеше главата си навътре, но въпреки това беше прелестна. За нещастие, имаше пъпки на лицето си, които се отразяваха върху красотата й. Мислеше се, че произлизат от болест на черния дроб. В действителност обаче това беше лоша кръв, която после причини смъртта й, на която херцогинята до последния си миг правеше напук.

Въпросите, които тя отправи към оракула ми, се отнасяха до сърдечни работи, но между другото, искаше също да знае, как би могла да отстрани загрозяващите я малки пъпки.

Гадателските ми изрази бяха неясни по всички точки, по които не познавах по-подробно обстоятелствата, но говореха ясно и недвусмислено относно болестта й и по такъв начин й станаха приятни и необходими.

На другия ден, както и очаквах, Камила ми писа писмо, в което ме молеше да оставя всичко и да бъда в пет часа в Пале Роял в същата стая, в която ме беше оставила предишния ден. Точно навреме бях там. Един стар камердинер, който ме чакаше, се отдалечи веднага и пет минути след това видях да влиза прелестната принцеса. След като ми направи мил комплимент, тя извади всичките ми отговори от джоба си и ме попита дали имам работа.

— Ваше Височество може да бъде уверено, че никога няма да имам по-належаща работа от тази да ви слушам.

— Много добре, аз също няма да излизам и ще работим заедно.

След това ми показа множество въпроси, които беше написала, последните се отнасяха до различни предмети, но преди всичко до лечебното средство против малките пъпки. Това, което беше направило моя оракул ценен, беше нещо, което никой не можеше да знае. Бях направил предположенията си и бях отгатнал правилно, но и да не бях отгатнал, би било все едно. Бих имал същите неприятности, а аз разбирах достатъчно от медицина, за да зная, че опитът да се отстрани насилствено една кожна болест чрез външни средства, би могло да й струва животът.

Нужна ми беше най-малко седмица, за да я излекувам поне привидно от нейната болест, но за едно основно излекуване беше необходимо да бъде лекувана в продължение на една година точно по определени предписания.

Прекарахме три часа в задаване въпроси на оракула. Беше любопитна, дали гадателят знае това със сигурност и се съгласи на всичко — осем дни по-късно всички отвратителни пъпчици бяха изчезнали.

Накарах я да взема всекидневно едно слабително средство, предписах й какво да яде и й забраних всякакви средства за разхубавяване; напротив, препоръчах й да се измива сутрин и вечер с вода от живовляк. Скромният гадател заповяда на принцесата да предприеме същите измивания на всички места, на които желае да постигне същите резултати и принцесата се подчини.

Посетих операта едва в деня, когато принцесата се показа там с гладка и розова кожа. След операта тя се разхождаше, придружена от знатни дами, в голямата алея на Пале-Роял, където беше поздравена радостно от всички присъствуващи. Забеляза ме и ме удостои с една усмивка. Само Камила, господин Дьо Мелфор и госпожа Дьо Полиняк знаеха, че аз бях гадателят на принцесата. Успехът ме направи горд, но още на следния ден се явиха отново няколко пъпчици по хубавата кожа на прелестната жена и аз веднага получих заповед да отида в Пале-Роял.

Старият камердинер ме въведе във великолепен будоар, до който се намираше кабинет с вана. Скоро се появи херцогинята, но изражението й беше малко тъжно, понеже имаше пъпчици по челото и брадата. В ръката си държеше листче с един въпрос за моя гадател, и тъй като въпросът беше къс, реших да й направя удоволствие и да я оставя да намери сама отговора. Нанесените от принцесата числа я укоряваха, че е пренебрегнала предписания й начин на живот, и тя призна, че е пила ликьор и е яла шунка.

Но беше съвсем учудена, че е намерила отговор, защото не можеше да разбере как последният е могъл да произлезе от редица числа. Една от нейните придворни влезели и й пошепна нещо на ухото; тя заповяда да я почака един миг навън, след това се обърна към мене и каза:

— Предполагам, че ще ви бъде неприятно, господине, да видите тук един ваш приятел, който е толкова тактичен, колкото и мълчалив.

С тези думи тя постави бързо в джоба си всички листове, които не се отнасяха до болестта й.

Видях да влиза един мъж, когото взех буквално за ратай в обор, беше граф Мелфор.

Принцесата му каза:

— Вижте, господин Казанова ме научи на кабалата!

Едновременно тя му показа отговора, който бе намерила сама, графът не искаше да повярва. Тогава тя извика:

— Е, добре, трябва да го убедим; какво да запитам?

— Каквото Ваше Височество желае.

Тя помисли един миг, след това извади от джоба си една кутийка от слонова кост и написа: „Кажи ми, защо тази помада не оказва вече никакво действие върху мен?“

Тя нареди пирамидата, редиците числа и ключовете, както й бях показал. За да получи отговора, аз я бях научил да прави събирания и изваждания, които изглеждаше, че произлизат от числата, но в действителност бяха напълно произволни. След това й казах да преведе числата в букви; самият аз излязох навън под някакъв предлог. Когато мислех, че би могла да бъде готова с превеждането, влязох отново и намерих принцесата извънредно учудена:

— О, какъв отговор, господине!

— Фалшив, може би — но, госпожо, това може да се случи.

— Фалшив? Божествен! Той гласи: помадата действува само върху кожата на жена, която още не е раждала.

— Съвсем не намирам отговора странен, госпожо.

— Та вие не знаете, че това е помадата, която абатът Дьо Бросе ми даде преди пет години и която тогава ме излекува, това стана десет месеца, преди да родя херцог Дьо Монпансие. Бих дала всичко, за да мога да се науча да съставят сама тази възвишена кабала.

— Как? — извика графът, — това е онази помада, историята на която аз зная?

— Точно тя.

— Това е необикновено.

— Бих искала да поставя още един въпрос, отнасящ се до една жена, чието име не желая да назова.

— Кажете: жената, за която мисля.

Тя зададе въпроса: „От каква болест страда тази жена?“

Накарах я да напише числата и наредих така, щото тя получи, отговора: „Тя иска да вразуми мъжа си“.

Херцогинята нададе висок вик на учудване. Понеже беше вече много късно, поисках да си отида, но господин Дьо Мелфор беше говорил междувременно с Нейно Височество и ми каза, че ще излезем заедно. Така и направихме и по пътя той ми каза, че кабалистичният отговор относно помадата бил направо изумителен; разказа ми следното: „Госпожа херцогинята, колкото красива и да била, имала по лицето си толкова много пъпчици, че херцогът се отвращавал от тях и не можел да си наложи да я прегърне като съпруга; така бедната херцогиня чезнела в напразен копнеж за майчинство. Абат Дьо Бросе я излекувал с тази помада и тя отишла с гладко като коприна лице в ложата на кралицата във френския театър. Отсреща, в ложата на краля, се намирал херцог Дьо Шартр, който съвсем не подозирал, че жена му е в театъра, понеже тя рядко го посещавала. Без да познае херцогинята, той я намерил красива и се осведомил коя е дамата. Казали му. Той не искал да повярва, напуснал ложата на краля, отишъл при жена си, поздравил я и още същата нощ наредил да й съобщят за посещението му. Резултатът бил, че госпожа херцогинята родила девет месеца по-късно херцог Дьо Монпансие; последният бил сега на пет години и напълно здрав. През цялото време на бременността херцогинята запазила красиво лицето си, но веднага след раждането пъпчиците се появили отново и помадата не действувала вече“. След като ми разказа тази история, графът извади от джоба си една кутия от костенуркова черупка със съвсем верния портрет на херцогинята и ми каза:

— Нейно Височество ви моли да приемете портрета й, а ако искате да му се постави също и рамка, то моли да приемете също и това.

Това беше един фишек от сто луи. Взех кутията и стоте луи и помолих графа да предаде на херцогинята моята дълбока благодарност. Не поставих никога портрета в рамка, защото тогава имах нужда от пари за други неща.

След това херцогинята ми оказа няколко пъти честта да ме повика, но за излекуването й от нейното страдание не стана вече дума — тя не беше в състояние да пази нужната диета. Понякога ме оставяше да работя пет или шест часа непрекъснато, ту в единия ъгъл, ту в другия; при това тя непрестанно излизаше и се връщаше. С обяд и вечеря ме снабдяваше посредством добрия стар камердинер, който не си отваряше никога устата.

Кабалата засягаше само тайни въпроси, върху които тя от любопитство искаше да научи подробности. Тя често откриваше истини, за които аз самият не знаех нищо. Искаше да й открия тайната, но никога не настояваше. Обаче накарала господин Дьо Мелфор да ми каже, че ако се съглася да я посветя в тайната, то тя щяла да ме снабди със служба с двадесет и пет хиляди ливри годишен доход. За жалост това беше невъзможно. Бях лудо влюбен в нея, но не си позволих никога да й дам възможност да забележи това: моята суетност задържаше любовта ми. Страхувах се да не бъда унизен от гордостта й — а може би и с право. Знам само това: съжалявам и досега, че съм се поддал на този глупав страх. Във всеки случай се ползувах от редица привилегии, които може би тя би отказала, ако беше узнала за любовта ми.

Един ден поиска да узнае чрез моята кабала дали ракът на гърдата на госпожа Дьо ла Поплиниер може да бъде излекуван. Накарах я да отговори, че дамата няма никакъв рак, а е напълно здрава.

— Как? — извика тя. — Цял Париж вярва това и тя вика един след друг всички лекари. Но няма значение, аз вярвам на кабалата!

Същия ден тя срещнала при двора херцог Ришельо и му казала, че знае положително, че госпожа Дьо ла Поплиниер съвсем не е болна. Маршалът, който беше посветен в тайната, й казал, че се лъже. Тя обаче му предложила бас на сто хиляди франка. Аз потреперих, когато херцогинята ми разказа това и я попитах уплашено:

— Той прие ли баса?

— Не, но остана учуден и сигурно, както знаете, той трябва да е посветен.

Три или четири дни по-късно тя ми каза с триумфиращо изражение, че господин Дьо Ришельо й признал, че мнимият рак бил само хитрост, за да предизвика съчувствието у съпруга й, при когото тя много искала да се върне. Сетне ми разказа, че маршалът й бил казал, че на драго сърце би платил хиляда луи, за да узнае как тя е открила истината.

— Ако искате да получите хилядата луи — каза ми тя, — то аз ще му кажа всичко.

— Не, не, госпожо! Моля ви коленопреклонно да не правите това.

Страхувах се от някоя клопка. Познавах маршала като буйна глава, а историята за дупката в стената, през която кавалерът намерил достъп до дамата си, беше известна на цял Париж. Господин Дьо ла Поплиниер беше допринесъл сам тя да се разгласи публично, като отказваше да види отново жена си и й даде само една рента от дванадесет хиляди франка годишно.

Херцогиня Дьо Шартр бе съчинила прелестни стихове за тази случка, които не бяха известни никому извън нейния интимен кръг, освен краля. Последният много я обичаше, макар че тя често му правеше груби забележки в лицето. Един ден например го запитала дали е вярно, че пруският крал щял да дойде в Париж. Людвиг й отговорил, че слухът не почива на никакво основание.

— Съжалявам много, защото умирам от желание да видя един крал — извикала тя.

Брат ми беше нарисувал междувременно доста картини и се реши да покаже една от тях на господин Дьо Марини и един хубав ден ние се отправихме у високопоставения господин, които живееше в Лувъра. Там всички художници му правеха посещение. Бяхме първи тази сутрин и чакахме в една зала непосредствено до покоите появяването му. Картината беше изложена; тя представляваше едно сражение по типа на Бургинион[2]. Първият посетител, който дойде, се спря пред картината, разгледа я внимателно и продължи, като каза: „Лоша“!

Миг след това дойдоха двама нови посетители, видяха картината и казаха, смеейки се: „Работа на ученик!“

Аз погледнах скришом брат си, който стоеше до мен. Изпотил се беше. Не мина и час, залата беше пълна с хора и всеки се шегуваше със злощастната картина. Бедният ми брат се чувстваше окончателно пропаднал и благодареше на бога, че поне никой не го познава.

Тъй като го съжалявах, станах, за да отида с него в друга зала и казах, за да го утеша, че господин Дьо Марини ще дойде и ще намери картината му хубава. Тогава това ще бъде отмъщението за всички обидни забележки. За щастие той не бе на същото мнение и ние излязохме бързо; качихме се на файтон и отпътувахме към вкъщи, където заповядахме на нашия слуга да прибере отново картината.

Когато злощастната картина бе вече у нас, моят брат направи от нея истинско бойно поле, тъй като я прободе на двадесет места с шпагата си. След това взе решението си да постави веднага работите си в ред, да напусне Париж и изучава другаде изкуството, което той обожаваше. Решихме да заминем за Дрезден.

Два или три дни преди сбогуването ми с моя прелестен Париж, обядвах сам у швейцареца при вратата Фойан в Тюйлери. Той се казваше Конде. След яденето неговата хубава жена ми даде сметката, в която всичко бе пресметнато на двойна цена. Обърнах й внимание, но тя отразя накъсо, че не може да отстъпи нито хелер. Платих, но понеже сметката бе подписана с думите госпожа Конде, то взех перото и след името Конде написах: Labré[3]. Оставих сметката на масата и излязох.

Без да мисля за моята кожодерка, отидох да се разхождам в една алея, когато внезапно един малък човек, с шапка накривена на лявото ухо, с огромен букет на бутониерата и дълга шпага отстрани, се приближи към мен с безсрамно изражение и каза направо, че има желание да ми пререже гърлото.

— О, хлапе, за тази цел трябва да се качите на кон. А пък аз ще ви отрежа ушите.

— По дяволите, господине!

— Без простащини! Нужно е само да дойдете с мен; веднага ще ви подредя.

Отправих се с бързи крачки към Звездата и тъй като там нямаше никой, внезапно се обърнах и го попитах какво иска и защо ме напада.

— Аз съм рицарят Дьо Талви, вие сте обидили една честна жена, която аз покровителствувам. Пригответе се!

С тези думи извади своята дълга шпага. Аз направих същото, нападнах и го раних в гърдите.

Той отскочи назад и извика, че съм го наранил по подъл начин.

— Лъжеш, простако, и признай, че лъжеш или ще те промуша!

— Не! Не! Та аз съм ранен; но ще искам реванш от вас, а ударът ще бъде преценен от арбитър.

— Жалко дрънкало! Ако не си доволен, ще ти отрежа ушите.

Оставих го. Бях убеден, че ударът ми беше напълно правилен, защото той държеше шпагата в ръката си преди мен и ако не се предпази веднага, то аз не бях длъжен да му напомням за това.

Към средата на август отпътувах с моя брат от Париж, където беше прекарал две години, беше се забавлявал добре и не бе имал друга неприятност, освен недостига понякога на пари. Ние пътувахме през Мец, Майнц и Франкфурт и към края на същия месец пристигнахме в Дрезден. Майка ни ни прие с най-нежна любов и беше възхитена, че ни вижда. Брат ми прекара в този хубав град четири години, отдаден на непрекъснато изучаване на изкуството си; той копираше в Курфюрстската галерия всички красиви бойни картини на най-големите майстори.

Върна се в Париж едва когато се беше уверил, че може да се противопостави на критиката. По-късно ще разкажа как пристигнахме там почти по едно и също време.

Животът, който водих до края на карнавала 1753 година в Дрезден, не предлага нищо особено. За да доставя удоволствие на артистите, и особено на моята майка, аз съставих една трагикомедия, в която се явяваха двама арлекини. Това беше една пародия на „Братята-врагове“ на Расин. Кралят се смя сърдечно на комичните шеги, с които бе изпълнена моята творба, а аз получих от него великолепен подарък. Той обичаше разкоша и беше разточителен и в тази си склонност намери отличен помощник в лицето на прочутия граф Брюл[4].

Скоро след това отпътувах от Дрезден. Оставих там моята скъпа майка, моя брат и моята сестра, която се бе омъжила за дворцовия учител по пиано Петер Аугуст. Той умря преди две години и остави своята вдовица в добро материално положение и семейство — в щастие.

Пребиваването ми в Дрезден остави в паметта ми спомени за една любовна връзка, от която, както и от други по-рано, се освободих чрез шестмесечно въздържане. Често съм мислил върху това, че по-голямата част от живота си съм прекарал в стремежа да се разболея, и след като постигах целта си, също така ревностно бързах да си възстановя здравето. И в двете успявах еднакво добре, но днес (тъй като в това отношение се радвам на съвършено здраве) скърбя, че не мога повече да се разболявам; старостта, тази жестока и неизбежна болест ме принуждава въпреки волята да бъда здрав. Болестта, за която говоря и която ние италианците наричаме глупаво френската болест, защото с пълно основание можем да претендираме, че ние сме я въвели най-напред, тази болест не съкращава живота, макар че остава незабележими следи. Тези белези, които може би са по-малко достойни, отколкото тези, придобити по бойното поле на Марс, не бива да предизвикват съжаление у носителя им, ако ги е спечелил с удоволствие.

В Дрезден имах често случай да виждам краля, обичах и неговия министър Брюл, защото той притежаваше двойната тайна да бъде още по-разточителен от своя господар и да осъществява всяко негово желание.

Никога никой монарх не е бил такъв върл враг на спестовността. Той се смееше на хитреците, които го крадяха и изразходваше много, за да може много да се смее. Понеже не беше достатъчно духовит, за да може да се смее на глупостите на други князе и на комичността на човешкия род, то той поддържаше четирима шутове. В Германия те биват наричани глумци, макар че тези изпаднали хора обикновено са по-умни отколкото своите господари.

Тези шутове са назначени официално да разсмиват своите господари чрез всевъзможни шеги, обикновено това са отвратителни кривения на лицето или безобидни грубости.

Но понякога тези професионални глумци придобиват такова влияние върху своите господари, че са в състояние да издействуват от тях значителни благоволения за лица, за които се интересуват. Поради това първите семейства се отнасят с тях извънредно добре. Кой човек не е бил принуден от нуждата да извърши низости? Не казва ли Агамемнон у Хомера, че те са били в положение да трябва да извършат такива? А тези господа са живели отдавна преди нас. С това, изглежда, се доказва, че във всички времена хората са били ръководени от един и същи нагон, а именно от егоизма. Греши се, когато се казва, че граф Брюл бил във вреда на Саксония, понеже той беше само верен изпълнител на желанията и склонностите на своя господар. Той остави децата си в бедност и с това неговата памет е достатъчно оправдана.

Дрезден имаше най-блестящия двор, който някога е съществувал в Европа. Изкуствата се намираха в разцвет. Но изтънченост нямаше. Защото крал Август не беше галантен, а саксонците не са склонни към изтънченост, щом като техният владетел не им даваше пример.

В Прага, където не мислех да пребивавам дълго, отправих само едно писмо на оперния импресарио Локатели; след това направих посещение на една стара позната — госпожа Морели, която обичах и у която намерих за два или три дни всичко, за което жадуваше сърцето ми. В момента, когато исках да отпътувам, срещнах на улицата моя приятел Фабрис, който беше тогава полковник. Той ме принуди да обядваме заедно. Прегърнах го и му обясних, че трябва да замина веднага. Напразно! Трябваше да отстъпя и по-късно бях възхитен, че съм направил това, тъй като прекарахме великолепно деня. Фабрис жадуваше за война и неговите желания се изпълниха след две години. В тази война той спечели голяма слава.

Трябва да кажа още една дума за Локатели. Той беше един оригинален човек, който заслужаваше да бъде опознат. Всеки ден поддържаше трапеза от тридесет прибори и гостите се състояха от негови артисти и артистки, танцьори и танцьорки, както и няколко приятели. Той председателствуваше с благородно достойнство апетитните пиршества, тъй като доброто ядене беше негова страст. Ще има пак случай да говоря за него, когато дойдем до моето пътуване в Русия.

[1] Йоланда, княгиня Полиняк, интимна приятелка на кралицата Мария-Антоанета; по време на френската революция тълпата разнася главата й, набодена на копие и я показва на затворената в Гамъл кралица. — Б.пр. ↑

[2] Куртоаз, наречен Бургинион, френски художник на бойни сражения с оригинален характер (1621–1676). — Б.пр. ↑

[3] Labré — френски художник, на бойни сражения (1621–1676). — Б.пр. ↑

[4] Граф Хенрих Брюл (1700–1763), всесилен пръв министър на Август III, курфюрст на Саксония и крал на Полша, който е съсредоточавал в ръцете си цялата власт. — Б.пр. ↑

Глава дванадесета

Моето пребиваване във Виена. Йосиф Втори. Отпътуване за Венеция.

Ето ме за пръв път в австрийската столица. Бях двадесет и осем годишен, снабден с всичко, но с недостатъчно пари, поради което до изтеглянето на една, издадена от господин Де Брагадино менителница, трябваше да огранича моите разходи. Единственото препоръчително писмо, което имах, беше от дрезденския поет Милиавака до прочутия Метастазио, с когото имах голямо желание да се запозная. Предадох писмото веднага след моето пристигане и в многочасовия разговор намерих поета още по-начетен, отколкото неговите произведения го представяха. Освен това Метастазио беше толкова скромен, че в началото аз считах тази скромност за неестествена, но скоро се убедих, че тя е напълно истинска, защото, когато рецитираше някои от своите стихове, той беше първият, който обръщаше внимание върху красивите места. Това той правеше със същата простота, с която изтъкваше слабите места. Аз споменах за неговия учител Гравина[1] и по този повод той произнесе пет или шест още ненапечатани строфи, които бе съчинил по случай смъртта му. Разчувствуван от спомена за загубата на своя приятел и от нежността на собствените си стихове, очите му се напълниха със сълзи. Когато свърши, той ме попита с тон на наистина затрогваща добродушност:

— Кажете ми истината, дали може по-добре да се изрази?

Отговорих му, че зависи само от него да счита това за възможно. Когато след това го попитах дали хубавите стихове са му стрували голям труд, той ми показа четири или пет изписани страници с много зачерквания. Това бяха всичко четиринадесет редостишия и той ме увери, че за ден никога не е успявал да направи повече. С това потвърди един познат вече факт, а именно, че най-голям труд на поета създават точно стиховете, за които посредственият читател мисли, че са му паднали от небето.

— Коя от вашите опери — запитах го аз — обичате най-много?

— „Атилиус Регулус“, но това още не значи, че тя е най-добрата.

— В Париж всички ваши съчинения са преведени във френска проза, но издателят се опропасти, защото не могат да се четат. Смятам, че това доказва колко възвишена и силна е вашата поезия.

— Преди няколко години друг глупак загуби състоянието си от издаване хубавите стихове на Ариосто във френска проза. Смешно ми става, когато някой твърди, че едно съчинение в проза може да има претенциите да бъде поезия.

— Споделям напълно мнението ви.

— И с право.

След това ми разказа, че той никога не е съчинявал песен без сам да напише музиката, но обикновено не показвал музиката си никому.

— Интересно е — продължи той — как могат французите да вярват, че е възможно да нагодят стихове към някоя вече съществуваща музика. Все едно да кажеш на скулптора: ето ти един мраморен блок, направи ми от него една Венера, но нейното лице трябва да се познава преди още да си издялал нейните черти.

При едно посещение в дворцовата библиотека срещнах за моя голяма изненада господин Дьо ла Хей с двама поляци и един млад венецианец, предаден му от неговия баща за довършване на възпитанието. Мислех, че той е в Полша и срещата с него ми беше приятна, понеже тя предизвика интересни спомени. Прегърнах го сърдечно няколко пъти. Той ми каза, че е във Виена по работа и през лятото ще дойде във Венеция. Ние се посетихме и, когато му казах, че парично не съм добре, той ми зае петдесет дукати, които му върнах скоро след това. Съобщи ми, че неговият приятел, Бавоа, е вече подполковник на венецианска служба и това съобщение ми достави истинска радост. Той пък имал щастието да бъде избран от господин Марозини за негов главен адютант, когато последният след оттеглянето си от поста посланик в Париж, бил назначен за граничен комисар. Бях щастлив да узная, че са щастливи двама души, които трябваше да ме считат като първопричина за тяхното щастие. Във Виена узнах със сигурност, че Дьо ла Хей е йезуит, но за това не биваше да се говори с него.

Тъй като не знаех къде да отида, а имах голямо желание да се забавлявам, то посетих репетицията на операта, която трябваше да се представи след Великден; там срещнах познатия ми от Торино пръв танцьор Боден, който се беше оженил за хубавата Жофроа. Освен това, там срещнах и съпруга на хубавата Анчила Кампиони. Той ми каза, че бил принуден да се раздели с нея, понеже го опозорила публично. Този Кампиони беше толкова голям играч, колкото и голям танцьор; наех жилище при него.

Във Виена всичко беше красиво. Много пари и голям разкош. Но поради набожността на императрицата беше извънредно мъчно да се получат радостите на Китера[2], особено за чужденците. Легион жалки шпиони, украсявани с красивото име комисари на девствеността, бяха неумолими преследвачи на всички момичета. По отношение на така наречената незаконна любов владетелката не притежаваше възвишената добродетел на търпимостта; набожна до прекаляване, тя вярваше, че ще има голяма заслуга пред Бога, ако преследва най-усърдно най-естествения нагон на двата пола. Като взе в кралските си ръце списъка на смъртните грехове, тя смяташе, че може да не обръща внимание на шест от тях, за да насочи цялото си внимание върху сладострастието, което й се струваше непростимо.

Гордостта, казваше, може да не се познае, защото тя се облича в дрехата на достойнството. Скъперничеството е без съмнение отвратително, но човек може да се излъже, тъй като то има голяма прилика със спестовността. Гневът е един убийствен порок, когато човек му се отдаде напълно, но за убийството се предвижда смъртно наказание. Гуляйджийството може да бъде само лакомия и този грях не се наказва от религията, защото в доброто общество то минава даже за предимство. Впрочем то зависи от апетита и когато някой умре от лошо храносмилане, то с това той е изтърпял вече наказанието си. Завистта е една низка страст, която никога не се проявява открито, за да наложи и друго наказание на завистниците, освен това, което те имат от разяждащата отрова, която без това ги измъчва, би трябвало да разпъна на колело най-напред целия си двор. Мързелът е наказан вече със скуката. По-иначе е обаче работата с невъздържанието, което моята девствена душа не може да прости и аз му обявявам открита война. Моите поданици могат да намират всички красиви жени красиви, жените могат да предлагат всичко, за да изглеждат красиви, всеки може да разговаря колкото иска. Това не мога да забраня, но не желая да се задоволяват страсти, от които зависи продължението на човешкия род, когато не е сключен законен брак. Затова всички онези нещастници, които продават своята любов и дадените им от природата прелести, ще бъдат изпращани в Темешвар. Известно ми е, че в Рим са много снизходителни в това отношение, защото там всяко превъзходителство си има своя любовница, за да се предотврати по-голямо престъпление, — което все пак не се предотвратява. Но в Рим се правят отстъпки поради климата, които аз няма защо да правя, понеже тук бутилката и лулата заместват всички останали наслади. (Коронованата жена би могла да добави и трапезата, защото австрийците са прочути с прекаленото си лакомство). Няма да търпя даже и безредия, които стават в домовете; щом узная, че някоя жена изневерява на съпруга си, ще наредя просто да я затворят, колкото и да се твърди, че само мъжът е господар на жена си; понеже този мотив не е основателен в моята държава, където женените мъже са прекалено равнодушни. Фанатични съпрузи могат да крещят колкото си искат и могат да се оплакват, че ги обезчестявам, като наказвам жените им, чрез изневярата на последните, те са вече обезчестени.

— Но, госпожо, обезчестяването може да бъде такова, само когато стане известно, а освен това възможно е да се излъжете, макар да сте императрица.

— Зная това. Но мълчете! Не ви позволявам да ми възразявате.

Вероятно такива основания са ръководили Мария Тереза. Но макар нейното решение да е било продиктувано само от добродетел, от него произлизаха всички ония низости, които палачите-комисари на девствеността извършваха безнаказано в нейно име. По всяко време на деня и из всички улици на Виена биваха арестувани и отвеждани в затвора намиращите се сами момичета, които често бяха излезли само, за да спечелят по честен начин прехраната си. Това беше подлост; защото как можеше да се знае, че момичето отива при някой мъж, за да бъде утешено, или, че търси на улицата някой утешител? Това не беше толкова просто. Някой шпионин — полицията поддържаше цели тълпи от такива — ги следваше отдалече и тъй като тези нехранимайковци не носеха униформа, не можеха да бъдат познати. Последицата от това беше, че всеки непознат човек предизвикваше недоверие.

Когато някое момиче влезеше в някоя къща, преследващият я шпионин чакаше долу на вратата, спираше я щом тя излезеше и я подлагаше на разпит. Ако бедното момиче имаше смутено лице, ако се забавеше за момент, преди да даде отговора, който да задоволи шпионина, то дангалакът я завеждаше в затвора, след като й вземаше преди това всички пари и украшения; тези ценни неща биваха безвъзвратно загубени, тъй като никога не се удаваше да се издействува тяхното връщане. В това отношение Виена беше едно истинско свърталище на разбойници, пълно с привилегировани хайдуци. Един ден, при една улична гоненица в Леополщад, едно младо момиче ми пъхна златен часовник в ръката, за да не го вземе шпионинът, който я преследваше и искаше да я отведе в затвора. Съвсем не познавах младото момиче, но имах щастието да го видя отново един месец по-късно. Тя беше красива и беше си възвърнала свободата с повече от една жертва. Зарадвах се много, че можех да й върна часовника и не поисках никаква награда за моята честност, макар че красавицата си струваше труда. За да избегнат досажданията, за момичетата имаше само едно средство: те трябваше да вървят по улиците с наведена глава и с броеница в ръка; защото тогава отвратителната банда нямаше да си позволи да ги арестува безпричинно. Нали е възможно да отиват в църква, а в такъв случай Мария Тереза би наредила да обесят комисаря на девствеността.

Тази банда правеше престоя за чужденците във Виена неприятен, защото беше трудно да се задоволят даже съвсем естествени нужди. Бях доста изненадан, когато един ден, стоейки в уличка до стената, бях изруган от един вагабонт с червена перука, който ми каза да съм се махал някъде другаде, защото иначе щял да накара да ме арестуват.

— А защо, моля?

— Защото там вляво от вас стои една жена, която може да ви види.

Аз погледнах нагоре и видях на четвъртия етаж главата на една жена, която с далекоглед наистина би могла да различи дали съм християнин или евреин. Смеещ се, изпълних заповедта. Разказах моето преживяване навсякъде, но никой не се учуди на него, защото подобно нещо се случваше стотина пъти на ден.

За да се запозная с виенските обичаи, хранех се на различни места. Когато един ден отидох с Кампиони да се храня в гостилницата „Рак“, за моя голяма изненада видях на трапезата онзи Бепе ил Кадето, когото познавах от моето пленничество в испанската армия и по-късно бях видял във Венеция, а след това също в Лион под името дон Джузепе Марати. Кампиони, който е бил негов съучастник в Лион, го прегърна, говори след това с него настрана и ми каза най-после, че господинът приел отново своето истинско име и сега се наричал граф Афлизио. След ядене ще се постави фараонова банка, в която трябва да взема участие; затова ме молят да не играя. Казах, че съм съгласен. Афлизио спечели и някой си капитан Бекария му хвърли картите в лицето — една малка шега, с каквито мнимият граф беше вече свикнал и затова не се случи нищо особено. След играта отидохме в едно кафене, където един добре изглеждащ офицер ме гледаше внимателно. Най-сетне се усмихна, но по този начин, който не изразяваше нищо обидно.

— Господине, — попитах го аз учтиво, — на кого се смеете?

— На вас, господине. Виждам, че не си спомняте за мен.

— Струва ми се, че съм имал вече честта да ви видя някъде. Но къде? Това не мога да кажа.

— Преди девет години, когато по заповед на княз Лобковиц ви доведох до вратата Римини.

— Вие сте барон Файс?

— Съвсем вярно.

Ние се прегърнахме и той ми предложи своето приятелство, като ми обеща да ми достави всички възможни във Виена забавления. Естествено приех и същата вечер той ме представи на една графиня, у която се запознах с абат Тестагроса, когото наричаха дебела глава. Той беше посланикът на моденския херцог и бе приет добре в двора, понеже бе посредничил за женитбата на един ерцхерцог с принцеса Беатриче д’Есте. Там се запознах също и с графовете Рокендорф и Саротин и с много благородни млади дами, които според етикета трябва да се зоват само госпожици. Там беше също и една принцеса, която изглеждаше като че е водила разпуснат живот, но все пак можеше още да се хареса. Ние вечеряхме, при което бях наричан непрекъснато барон. Напразно казвах, че не съм барон и че изобщо нямам никаква титла.

— Все пак трябва да сте нещо, ми се отговаряше, а по-малко от барон не можете да бъдете. Вие трябва да оставите да ви наричат барон, ако искате да бъдете допуснат в обществото във Виена.

— Е нека бъда най-сетне барон. Това няма голямо значение.

Баронесата ми даде скоро да разбера, че ме намира според своя вкус и че би й било приятно, ако я ухажвам. Посетих я още на следния ден и тя ми каза: „Ако обичате да играете, елате довечера“. Там се запознах с мнозина играчи и три или четири госпожици, които се бяха посветили в служба на Венера, без да се страхуват от комисарите на девствеността. Те бяха толкова отдадени на занятието си, та не считаха, че накърняват благородството си, когато приемат малка награда за своите услуги. Тогава забелязах, че господа комисарите на девствеността бяха неудобни само за такива, които не отиваха в добри домове.

Тъй като баронесата ми каза, че бих могъл да й представя приятелите си, то заведох барон Файс, Кампиони и Афлизио. Графът игра, държа банката и спечели; Трамонтини, с когото се бях запознал, го представи на своята жена, която бе наречена госпожа Тези, а чрез това посредничество Афлизио направи отлично запознанство с принц Саксен-Хилдбургхаузент. Това беше изходна точка за бляскава кариера на самозвания граф, защото Трамонтини, който бе станал негов съучастник във всички големи игри на карти, успя да склони херцога посредством жена му да му даде най-напред чин капитан на служба на Нейно Императорско и Кралско Величество. Три седмици по-късно Афлизио носеше униформата със своите отличия. Когато си тръгвах от Виена, той притежаваше сто хиляди гулдена. Величествата обичаха играта, но не залагаха. Императорът оставаше по-скоро да държи банка. Той беше един добър, обичащ разкоша, но не разточителен княз. Видях го веднъж в пълно императорско облекло и бях изненадан, че носеше испански дрехи. Вярвах, че виждам Карл Пети, който бе въвел този етикет, макар че след него никой император не е бил испанец и Франц Първи нямаше нищо общо с испанския двор.

По-късно забелязах същата особеност в Полша при коронясването на Станислав Август Понятовски. Старите паладини[3] плакаха от яд, когато гледаха това облекло, но те трябваше да се преструват на доволни, защото под руския деспотизъм не им оставаше нищо друго, освен да се въоръжат с търпение.

Император Франц Първи беше хубав и аз намирах лицето му винаги приятно, независимо дали носи салтамарка или императорски пурпур. Към жена си се отнасяше с най-голямо внимание и не й пречеше да тласка държавата в дългове, защото толерираше търговията, понеже тя му пълнеше касите. Беше галантен и императрицата, която винаги го наричаше неин господар, се преструваше, че съвсем не забелязва това, защото не искаше светът да добие представата, че нейните прелести не са вече достатъчни, за да пленят Негова Светлост съпруга й, още повече че всички се възхищаваха от красотата на нейните многобройни наследници. Всички ерцхерцогини, с изключение на най-възрастните ми се струваха красиви. От момчетата можах да наблюдавам само най-възрастното. Намерих чертите на лицето му печални, макар че абат Тестагроса, който притежаваше известни физиономични познания беше на друго мнение.

— Какво забелязвате — попита ме един ден той — във физиономията на принца?

— Високомерие и самоубийство.

Бях добър пророк (защото Йосиф Втори наистина се самоуби, без да има такова намерение). Абат Йосиф Втори имаше известни въображаеми познания, които разрушаваха тези, които той наистина притежаваше. Говореше с голямо удоволствие с хора, които не бяха в състояние да му отговорят, защото бяха заслепени от неговите доводи или най-малко се преструваха на заслепени.

Високопоставеният господин обичаше страстно да разказва и разказваше наистина хубаво, с умение да украсява подробностите на някой анекдот, но той непременно искаше да накара слушателите си да се смеят, а пък който не се смееше на шегите му, минаваше за глупак, а за жалост, сериозни оставаха тъкмо тези, които го познаваха най-добре. Той например предпочете съвета на Брамбила, който после докара смъртта му, пред мненията на лекарите, които му даваха разумни нареждания. Впрочем никой не му оспорваше безстрашието, но нямаше никакво понятие от изкуството да управлява, защото нямаше ни най-малкото познание за човешкото сърце и не умееше нито да се преструва, нито да пази тайна. До такава степен не можеше да владее чертите на лицето си, че не можеше да прикрие даже задоволството си, когато налагаше някакво наказание. Когато погледнеше някого, чиито черти не му харесваха, винаги правеше гримаса, която изглеждаше твърде неприятна.

Йосиф Втори умря от една ужасна болест, защото остана до последния миг в пълно съзнание, виждайки пред себе си неизбежната смърт. Той има нещастието да съжалява за всичко, което беше направил и което не можеше да се върне отново; от една страна, понеже по-голямата част не можеше вече да се поправи, от друга — понеже той вярваше, че ще се опозори, ако от разумните съображения разруши това, което беше създал неразумно. Защото, без съмнение той хранеше до последния миг чувството на непогрешимост, присъщо на благородния му произход, макар че колебливото състояние на душата му трябваше да го накара да осъзнае погрешимостта на неговата природа. Беше изпълнен с уважение към брат си, който днес управлява на неговото място; въпреки това, нямаше смелостта да последва важните съвети, които последният му даваше. В изблик на великодушие награди богато сръчния и умен лекар, който съобщи смъртната му присъда; но в една тъкмо противоположна област той бе наградил няколко месеца преди това лекарите и лечителите, които му съобщиха, че бил излекуван. Освен това, има нещастието да знае със сигурност, че смъртта му няма да бъде оплаквана — една безутешна мисъл, особено за един владетел. Многообичната му племенница умря преди него и ако околните го бяха обичали, то сърцераздирателното известие би му било спестено; защото беше ясно, че краят му наближава.

Бях възхитен от живота във Виена и от насладите, които изживях при красивите госпожици, с които се бях запознала у баронесата. Малко преди заминаването ми от красивия град барон Файс ме срещна на сватбения празник на граф Дурацо и ме покани на пикник в Шьонбрун. Там не се въздържах от нищо и когато се завърнах във Виена, бях развалил стомаха си до такава степен, че двадесет и четири часа по-късно щях почти да умра.

Последната искрица разум, която притежавах в моето изтощено състояние, използувах, за да спася живота си. Кампиони и графовете Рокендорф и Саротин стояха до леглото ми. Саротин, с когото се бях сприятелил много, бе довел един лекар, макар че бях заявил недвусмислено, че не желая такъв. Новият Санградо мислеше, че можеше да ми наложи изкуството си и беше повикал един хирург, който трябваше да ми пусне кръв въпреки волята ми. Бях вече полумъртъв, но по едно необяснимо и за самия мен внушение, отворих очите си и видях човека с ланцета в ръка точно в момента, когато искаше да отвори вената ми. „Не, не!“, казах аз и отдръпнах изтощен ръката си. Обаче, искайки да спаси живота ми, въпреки моята воля, дангалакът хвана отново ръката ми… Точно в този миг почувствувах съживяване на моите сили; хванах един от пистолетите си и куршумът отряза една от къдриците на главата му. Това бе достатъчно. Всички присъствуващи се измъкнаха, с изключение на моята слугиня, която не се отдели от мен и ми даде да пия толкова вода, колкото исках. На четвъртия ден бях отново напълно здрав.

Моето премеждие даде на всички виенски безделници материал за веселие за няколко дни и абат Тестагроса ме увери, че ако бях застрелял бедния хирург, то той би бил мъртъв и толкова, защото присъствуващите свидетели бяха заявили, съгласно истината, че насила са искали да ми пуснат кръв. Така че съм се намирал в положение на самозащита.

В операта мнозина желаеха да се запознаят с мене — виждаха в мен мъж, който се бе защитил от смъртта чрез пистолетни изстрели. Един художник на миниатюри, Морал, който страдаше често от смущения в храносмилането и който накрая умря от това, ми даде следния съвет: за да се излекува човек от болест, не е нужно нищо друго, освен да пие много вода и да има търпение. Той умря от това, че му пуснаха кръв в един момент, когато не можеше да окаже никаква съпротива.

Смущението в храносмилането ми припомни за шегата на един човек, който иначе рядко пускаше шеги, а именно господин Дьо Мезонруж. Един ден той преял и бил донесен умиращ вкъщи. Колата му трябвало да спре срещу Кенз-Вент, тъй като няколко коли се били сблъскали. Един бедняк се приближил до вратата на неговата кола, като казал: „Господине, умирам от глад!“ „Как можеш да се оплакваш ти, хитрецо — му отговорил, пъшкайки Мезонруж — аз бих желал да съм на твоето място“.

Пак по това време се запознах с една танцьорка от Милано. Тя беше умна, имаше отлично държание, литературни познания и беше преди всичко много красива. Тя приемаше в салона си добро общество, с което умееше да се отнася отлично. У нея се запознах с граф Кристоф Ердьоди — един любезен, богат и щедър кавалер, после с княз Кински, който беше прелестен Арлекин. Влюбих се в момичето, но напразно, защото тя беше влюбена в танцьора от Флоренция Анджолино. Ухажвах я, но тя ми се смееше; една дама от театъра, която е влюбена в някого, е непревземаема крепост, още повече, когато човек не е в състояние да прехвърли златен мост към нея. А аз не бях богат. Въпреки това не изоставих надеждата, а непрекъснато кадях тамян пред нейния олтар. Моята компания й беше приятна, защото тя ми показваше написаните от нея писма и аз изтъквах прелестта им. Тя притежаваше един неин миниатюрен портрет. В деня преди заминаването реших от яд за загубеното време и за извършените от мен поради влюбването ми глупости да й открадна този портрет. Слаба утеха за един нещастник, който напразно се бе домогвал до първообраза! При прощалното ми посещение видях миниатюрата да лежи, прибрах я и отпътувах с две красиви госпожици, за да се повеселим.

Когато слязох от колата, първият човек, комуто тъй да се каже, паднах в обятията, беше покровителят на госпожа Конде — Лабре, кавалерът Талвис, на когото бях дал такава добра поука в Париж. Когато ме позна, той се нахвърли върху мен и каза, че съм му дължал реванш.

— Обещавам ви го — отговорих аз, — но никога не заменям едно удоволствие с друго: ще се видим пак!

— Това е достатъчно. Бихте ли ми направили честта да ме представите на дамите?

— С голямо удоволствие, но не на улицата.

Ние отидохме в една гостоприемница, той ни последва. Тъй като бях на мнение, че младият човек, който иначе беше храбър както никой друг френски кавалер, можеше да допринесе за нашето забавление, то го представих. Той живееше от два дни в странноприемницата, където бяхме отседнали и ние, и беше облечен в траурни дрехи. Попита ни дали ще посетим бала у княз-архиепископа. Не знаехме нищо за последния, но Файс отговори на въпроса му с „да“. Балът може да се посети — каза кавалерът, без да бъде човек представен и затова мисля да отида, което иначе не бих могъл да сторя, тъй като тук никой не ме познава. След това си отиде. Съдържателят, който се яви, за да се осведоми за заповедите ни, ни даде сведения относно бала и тъй като нашите красиви госпожици изявиха желание да отидат, то ние се съгласихме.

Непознати, ние кръстосвахме с пълна свобода всички зали на двореца, докато най-сетне дойдохме до една голяма маса, на която седеше княз-архиепископът и държеше фараонова банка. Купчината злато, което благородникът прелат имаше пред себе си, трябваше да има, по наше изчисление, около тринадесет или четиринадесет хиляди гулдена. Кавалерът Талвис застана между нашите две дами и им правеше комплименти, докато негова милост размесваше картите. Архиепископът накара да секат, погледна кавалера и го покани приятелски да заложи на някоя карта.

— На драго сърце, уважаеми господине, залагам срещу цялата банка на тази карта.

— Добре! — каза архиепископът, за да не даде вид, че се страхува. Той тегли карти, картата на кавалера спечели и моят щастлив французин прибра с пълно спокойствие всичките пари на прелата и си напълни джобовете. Епископът беше слисан, съзнавайки малко късно глупостта, която бе извършил, и каза на кавалера.

— А ако вашата карта беше загубила, господине, как бихте ми се издължили?

— Уважаеми господине, това би било моя работа.

— Господине, вие имате повече щастие, отколкото разум.

— Може да е така, ваша милост, но това е моя работа.

Кавалерът излезе, аз го последвах и го настигнах долу на стълбата. След като му направих комплимент, го помолих да ми заеме сто дуката. Той ми ги наброи мигновено, като ме увери, че бил възхитен, задето може да ми направи тази услуга.

— Аз ще ви дам полица.

— Глупости, никаква полица.

Пъхнах златото в джоба си, без да се грижа за многобройните маски, които бяха последвали от любопитство щастливия печеливш и сега бяха свидетели на това, което ставаше. Талвис се отдалечи, а аз се върнах отново в игралната зала.

Ракендорж и Саротин, които случайно присъствуваха на бала, бяха узнали, че кавалерът ми бе дал пари и ме попитаха кой е той. Разказах им една история, пълна с истина и лъжа, и казах накрая, че с парите, които ми е дал, кавалерът е изплатил един свой дълг, който още от Париж имал към мене. Те трябваше да повярват на това, или поне да се престорят, че вярват.

В нашата странноприемница съдържателят ни разказа, че кавалерът си отишъл, като препускал бясно коня си, и че целият му багаж се състоял само от едно куфарче. Ние вечеряхме и за да направя вечерята по-весела, разказах на Файс и на нашите красиви госпожици по какъв начин се бях запознал с Талвис и как постъпих, за да получа моята част от плячката.

Когато се върнахме във Виена, случката беше вече злободневна, смееха се на гасконеца и се шегуваха с епископа. Лошите езици не пощадиха също и мен, но аз не считах за необходимо да се защищавам.

Никой не познаваше кавалера Дьо Талвис и френският посланик не беше чувал нищо за него. Не зная дали и след това в Братислава се е чуло нещо за него.

След като се сбогувах с всички приятели и приятелки, отпътувах най-сетне от Виена с пощенската кола; на четвъртия ден пренощувах в Триест. Един ден след това се качих на кораб за Венеция, където пристигнах следобед на втория ден на Възнесение. Имах щастието да прегърна след тригодишно отсъствие моя прелестен покровител, господин Де Брагадино, и неговите двама неразделни приятели; те бяха много зарадвани да ме видят отново напълно здрав и в добро материално състояние.

[1] Жан Винцен Гравина, италиански писател и юрист, един от основателите на прочутата академия на аркадите (1664–1718). — Б.пр. ↑

[2] Китера или Цериго, един от гръцките острови, южно от Пелопонес, където в миналото е съществувал великолепен храм в чест на Венера. В езика на поезията думата Китера е станала синоним на приказен остров, алегорично име на любов. — Б.пр. ↑

[3] Благородник от свитата на краля (в миналото от тази на Карл Велики — Ролан е тип на паладин), странствуващ рицар, храбрец. — Б.пр. ↑

Глава тринадесета

Предавам задигнатия от Виена портрет. Отивам в Падуа; приключение по време на връщането; последици от това приключение. Намирам отново Тереза Имер. Запознавам се с госпожица Ч.Ч.

Видях отново родния си град с онова прекрасно чувство, което изпитват всички добри сърца, когато посещават отново местата, където са получили първите си трайни впечатления. Бях събрал поуки, познавах законите на честта и на учтивостта, чувствувах се надминал почти всички мои връстници и желаех да добия отново моите стари навици; обаче се зарекох да се държа за в бъдеще по-прилично и по-въздържано.

Забелязах с удоволствие при влизане в моята работна стая, че там статуквото бе абсолютно запазено. Пласт прах, дебел един пръст, който лежеше върху книжата, доказваше, че никоя незвана ръка не ги беше докосвала.

На втория ден след пристигането ми един баркароле ми предаде писмо точно в момента, когато имах намерение да изляза, за да придружа Бученторо, с когото дожът искаше да направи ежегодното си пътуване, за да се ожени за Адриатика, вдовицата на толкова много съпрузи, която въпреки това беше все така свежа, както в деня на сътворението. Писмото беше от един млад благородник, Джовани Гримани, който знаеше много добре, че нямаше никакво право да мисли, че стои по-горе от мен и затова ме молеше много учтиво да намина приятелски у него, за да приема едно писмо, което той бил натоварен да ми предаде собственоръчно. Отидох веднага и след като си разменихме обикновените комплименти, той ми предаде едно незапечатано писмо, което бе получил предния ден.

Това писмо гласеше:

„Господине, след вашето заминаване търсих напразно моя портрет и понеже нямам навика да приемам крадци у себе си, то съм убедена, че той може да се намери само във вашите ръце: моля ви да го предадете на лицето, от което ще получите това писмо.

Фолиаци“

За голяма моя радост, портретът беше у мен; извадих го от джоба си и го предадох веднага на господин Гримани, който го прие с голямо задоволство, но също и с изненада; защото бе помислил, че поръчката му ще е по-трудно изпълнима.

— Изглежда, че любовта ви е накарала да извършите тази дребна кражба — каза ми той. — А сега ви поздравявам, че тя очевидно вече не е толкова силна.

— От какво заключавате?

— От готовността, с която давате портрета.

— Не всекиму бих го предал така доброволно.

— Благодаря ви за това и ви моля за в бъдеще да разчитате, в замяна на тази любов, на приятелството ми.

— Аз го ценя много повече, отколкото този портрет, даже и от първообраза. Смея ли да помоля да й изпратите моя отговор?

— Обещавам ви това. Ето ви хартия, пишете веднага; няма нужда да го запечатвате.

Написах, следното:

„Като предава портрета, Казанова изпитва много по-голяма радост, отколкото в момента, когато, подтикван от един жалък фантастичен каприз, е извършил глупостта да го постави в джоба си.“

Поради лошото време чудната сватба трябваше да бъде отложена за неделя и понеже господин Де Брагадино пътуваше на следния ден за Падуа, то го придружих дотам. Любезният стар господин предоставяше на младостта шумните удоволствия, които вече не му подхождаха, и предпочиташе да прекарва дните на венецианските празници, при които той само се отегчаваше в мирно спокойствие.

Следващата събота се храних с него; след ядене му целунах ръка, след това отидох до пощата и наех една кола, за да се върна във Венеция. Ако бях отпътувал от Падуа две минути по-късно, то всичко би било другояче и животът ми би поел съвсем друга насока, дори ако не е вярна мисълта, че животът ни зависи от случайността. Нека читателят сам отсъди.

И тъй, аз отпътувах от Падуа този съдбоносен миг и срещнах при Ориаго един кабриолет, който, впрегнат с два пощенски коня, се приближаваше в силен тръс. В него седяха една много красива жена и един господин в германска униформа. На няколко крачки от мен пътуващият по протежението на реката кабриолет се обърна и жената, която беше изхвърлена над нейния спътник, се намираше в опасност да се търколи в Брента. Скочих от колата си в движение и изтичах на помощ на дамата, като същевременно отстраних с целомъдрена ръка причиненото от падането безредие на дрехите й.

Спътникът й се беше изправил невредим; той побърза към нас и намери своята хубавица да седи съвсем слисана на земята; но смущението й произлизаше по-малко от падането, отколкото от срама поради разголването й. В действителност бях видял това, което една почтена жена не показва никога на непознат. Изказвайки ми благодарности, които траеха през цялото време нужно за нейния и моя пощальон, за да изправят отново кабриолета, тя ме наричаше често неин спасител, неин ангел-покрювител. След като всичко бе поставено в ред, дамата продължи пътуването си за Падуа, а аз — моето за Венеция, където след пристигането си едва имах време да се маскирам, за да отида в операта.

На следната сутрин се маскирах отрано, за да следвам Бученторо, който трябваше да отпътува при хубаво време за Лидо, където се извършва голямо и смешно празненство.

Този не само своеобразен, но буквално единствен празник зависи от смелостта на адмирала на арсенала, тъй като последният отговаря с главата си, че ще има постоянно хубаво време. Защото и най-малкият насрещен вятър би могъл да обърне кораба, тогава дожът би се удавил заедно с целия светлейши сенат, чуждите посланици и папския нунций, венчален свидетел на тази смешна сватба, на която венецианците отдават почит, граничеща със суеверие.

Пиех с открито лице кафето си под крокурациите[1] на площада Сан Марко, когато красива женска маска ме удари галантно по рамото с ветрилото си. Понеже не познах маската, не обърнах внимание на закачката; изпих кафето си, сложих отново маската и се упътих към кея за погребения, където ме чакаше гондолата на господин Де Брагадино. Близо до „Сламения мост“ забелязах същата маска, която наблюдаваше внимателно едно изложено на показ срещу десет солди чудовище. Приближих се до нея и я запитах, защо ме е ударила.

— За да ви накажа, задето не ме познахте, след като ми спасихте живота.

Отгатнах, че това трябва да е красавицата, на която предния ден се бях притекъл на помощ на брега на Брента. Направих й комплимент и я запитах дали ще отплува с Бученторо.

— Бих отишла с удоволствие, ако имах сигурна гондола — отговори тя.

Предложих й моята, която беше много голяма. Тя се посъветва за миг със своя също маскиран спътник и след това прие. Когато тръгваха да се качват, ги поканих да свалят маските си, но те казаха, че по известни причини искали засега да останат непознати. След това ги помолих да кажат дали са от свитата на някой посланик, защото в такъв случай, макар и със съжаление ще трябва да ги помоля да слязат, но те ме увериха, че са венецианци. Тъй като гондолата се караше от прислужниците на един патриций, то имаше вероятност да се изложа пред държавните инквизитори, а исках да избягна това.

И тъй, отплувахме след Бученторо. Седейки до дамата, си позволих някои волности, но тя ме смути до известна степен, като смени мястото си. След тържеството се върнахме обратно във Венеция и офицерът каза, че ще ми бъдат благодарни, ако бих им направил честта да обядвам с тях в „Дивият човек“. Приех поканата, понеже любопитствувах да опозная дамата. Това, което бях видял при падането, обясняваше напълно любопитството ми. Офицерът ме остави сам с нея и излезе да поръча яденето.

Когато оставах сам с красавицата, й казах със свободата, която е позволена при маскирането, че съм влюбен в нея, че имам ложа в операта, която предоставям на нейно разположение и, ако ми даде известна надежда, че няма да изгубя времето си, то съм готов да й служа по време на целия карнавал. Но ако има намерение да бъде жестока, то я моля да ми каже това предварително и открито.

— Аз ви моля да ми кажете с кого мислите, че имате работа.

— С една извънредно любезна жена, независимо дали сте принцеса или жена от най-нисшето съсловие. При това осмелявам се да се надявам, че ще ми дадете още днес доказателства за вашата доброта; в противен случай, след обяда ще имам честта да ви кажа най-учтиво сбогом.

— Правете каквото искате. Надявам се, че след яденето ще държите друг език, тъй като тонът, с който говорите сега, не е много насърчаващ. Струва ми се, преди да се дойде до подобно разрешение, първо би трябвало да се опознаем. Не чувствувате ли това?

— Разбира се, чувствувам го; но се страхувах да не бъда измамен.

— Това е много странно. И поради този страх вие започвате с това, с което иначе се завършва?

— За днес изисквам само една насърчителна дума. Кажете ми я и ще видите, че съм скромен, покорен и мълчалив.

— Въздържайте се!

Намерихме офицера пред вратата на „Дивият човек“ и влязохме вътре. Когато влязохме в стаята, тя свали маската и аз я намерих още по-красива, отколкото предния ден. Трябваше обаче да разбера дали офицерът е неин съпруг, любовник или роднина. Имах вече различни приключения зад себе си и затова исках да узная от какво естество е това, което сега започваше.

Седнахме на масата и държанието на господина и дамата ме принуди да внимавам. Затова предложих нему моята ложа. Той я прие, но аз нямах такава, та след ядене се извиних, че съм зает и излязох, за да се снабдя. Наех ложа в Комичната опера, където тогава блестяха Петричи и Ласки. След представлението им дадох вечеря в една гостилница, а след това ги отведох с моята гондола до вкъщи, при което, под закрилата на нощния мрак, получих от красавицата всички доказателства за благоволение, които могат да се дадат в присъствието на трети, за когото трябва да се държи сметка. Когато се разделихме, офицерът ми каза:

— Утре ще ви се обадя.

— Къде и кога?

— Не се грижете за това.

На следната сутрин ми съобщиха за офицер, беше самият той. След като си разменихме обикновените комплименти, му благодарих за честта, която ми бе оказал предния ден, и го помолих да каже с кого имам удоволствието да говоря. Той отговори с добре подбрани думи, но без да ме гледа.

— Наричам се П. Ч. Баща ми е богат и се ползува с уважение на борсата, но сме скарани. Живея на брега на Сан Марко. Дамата, която видяхте, е родена О.; тя е жена на посредника Ч., а сестра й е съпруга на патриция П. М. Госпожа Ч. се раздели заради мен със съпруга си, както аз заради нея живея в несъгласие с баща си.

Нося униформата си благодарение на един австрийски патент за капитан, но никога не съм служил. Снабдявам Венеция с волове, като доставям стоката си от Щайермарк и Унгария.

Това предприятие ми осигурява годишен приход от десет хиляди гулдена. Но едно непредвидено затруднение, с което веднага трябва да се справя, един банкрут и извънредни разходи, са причина да се намирам за момента в голяма нужда за пари. Преди четири години чух да се говори за вас и оттогава съм имал винаги желанието да се запознаем; вярвам, че самото небе ви доведе завчера тук. Затова ви моля без колебание за голяма услуга, която ще ни свърже в най-искрено приятелство. Вие можете да ми се притечете на помощ без ни най-малък риск, като акцентирате тези три менителници. Не бива да се страхувате, че ще трябва да ги плащате, защото вместо тях ще ви дам тези други три, които са с падеж преди вашите. Освен това, залагам ви доставката на волове за цялата година. Ако не удържа думата си към вас, бихте могли да конфискувате всичките ми волове в Триест, по друг път те не могат да пристигнат.

Бях учуден от тази реч и от плана, които ми изглеждаше несериозен и би ми създал само неприятности; а от такива се отвращавах. Намерих странно също и хрумването на този човек да си въобрази, че аз лесно ще се хвана в клопката, като ме предпочете пред мнозина други, които трябваше да познава по-добре. Поради това му казах незабавно, че няма да приема никога предложението му. Той удвои красноречието си, за да ме убеди, но аз го поставих в затруднение, когато му казах, че съм много учуден, задето ме е предпочел пред всички свои познати, тъй като съм имал честта му да бъда познат едва от два дни. Но той отговори нахално:

— Господине, познах във вас един много умен човек и затова бях убеден, че ще разберете веднага изгодата от моето предложение и ще го приемете без колебание.

— Сега трябва да сте се убедили, че сте се излъгали в предположението си, и без съмнение ще ме считате за глупак, като виждате, че се страхувам да не бъда измамен от вас, ако се съглася с предложението ви.

Той ме помоли за извинение и си отиде, след като ми каза, че се надява да ме види вечерта на площад Сан Марко, там щял да бъде заедно с госпожа Ч. Остави ми адреса си, като каза, че задържа без знанието на баща си своето старо жилище. Това значеше, че трябваше да му върна посещението, но ако бях разумен, бих си спестил този труд.

Ядосах се, че беше отправил намеренията си тъкмо към мене и не изпитвах вече никакво желание да опитам щастието си при неговата красавица, защото ми се струваше, че двойката е решила да ме ограби, и тъй като нямах никакво желание да бъда ограбен, избягнах срещата с тях. Трябваше да запазя това си държание, на следния ден обаче моят зъл дух ме подтикна да го посетя; мислех, че едно посещение от учтивост не би имало кой знае какво значение.

Един слуга ме заведе в стаята на Ч.; той ме прие много любезно и ми отправи приятелски укори, че не съм се показал предната вечер. След това заговори отново за предприятието си и показа цял куп книжа, което ме отегчи много.

— Ако приемете трите менителници — каза той, — ще ви направя съдружник в моето предприятие. — Чрез това изключително доказателство за приятелство, той ми подаряваше според неговото твърдение пет хиляди гулдена годишно, но му отговорих да не ми говори никога повече за това. Когато се сбогувахме, ми каза, че искал да ме представи на майка си и сестра си.

Той излезе и се върна след две минути с тях. Майката беше жена с откровен и чист вид, а дъщерята същински образец на красота. Бях като ослепен. Четвърт час след това прекалено доверчивата майка ме помоли за позволение да се оттегли; дъщерята обаче остана. Тя не се нуждаеше даже и от половин час, за да ме плени напълно. Бях омагьосан от всичките й прелести, а нейният наивен, за мен съвсем особен ум, нейната невинност и чистосърдечие, нейното естествено и все пак възвишено чувство, нейната весела и невинна живост, с една дума цялото й същество, изтъкано от красота, разум и чистота — едно същество, на което никога не бих могъл да противостоя — всичко това ме направи роб на най-съвършената жена, която въображението може да си представи.

Госпожица Ч.Ч. излизаше винаги само със своята майка, която беше набожна и въпреки това снизходителна. За четене й бяха предоставени само книгите на баща й, който като разумен човек не притежаваше никакви романи, тя обаче изгаряше от любопитство да чете тъкмо такива книги. Имаше също най-голямо желание да опознае Венеция, тъй като никой не посещаваше къщата им, то още никой не й беше казал, че тя е едно истинско чудо. Докато брат й беше зает с писане, разговарях с нея, по-точно казано отговарях на многобройните й въпроси, които ми задаваше. Само едно не й казах, че е красива и че се интересувах извънредно много от нея, с това бях излъгал вече толкова много жени, че се страхувах да не стана тъкмо при нея подозрителен чрез подобни изрази.

Тъжен и замислен напуснах къщата. Редките качества, които бях открил в прелестното същество, ми направиха дълбоко впечатление и аз реших да не я виждам повече, защото имах чувството, че не аз бях мъжът, който можеше да пожертвува свободата си, като я поиска за жена. Все пак я считах създадена, за да ме направи щастлив.

След завръщането си не бях виждал госпожа Манцони и насочих стъпките си към нейното жилище. Намерих достойната жена точно такава, каквато беше винаги към мен; прие ме по най-приятелски начин. Тя ми разказа, че Тереза Имер, красивото момиче, заради което преди тринадесет години бях получил от господин Малиниеро удар от бастун, току-що се била завърнала от Байройт, където била спечелила състояние като любовница на маркграфа. Понеже тя живееше срещу госпожа Манцони, последната реши да я изненада по шеговит начин и изпрати да я помолят да дойде за един момент. Наистина няколко мига след това дойде, водеща за ръка едно хубаво като картина осемгодишно момченце. То беше единственото й дете и произлизаше от нейния мъж, който беше танцьор в Байройт. Изненадата ни от тази среща беше толкова голяма, колкото и удоволствието от спомените за нашите детски години. Естествено тези спомени се отнасяха само до детинщини. Поздравих я за придобитото състояние и тя, преценявайки по външния ми вид, мислеше, че трябваше да ми върне същия комплимент. Но нейното щастие би било по-постоянно от моето, ако през по-късните години се бе държала разумно. Но тя имаше капризи, за които ще разкажа на читателите пет години по-късно. Беше станала голяма певица, и съвсем не дължеше цялото си състояние на своята дарба, прелестите й бяха допринесли за това много повече, отколкото всичко друго. Разказа ми за своите преживелици, без съмнение с някои украсявания, и ние се разделихме едва след като разговаряхме в продължение на цели два часа. Тя ме покани да закуся на следната сутрин у нея. Маркграфът наредил да я наблюдават, както казваше тя, но, понеже съм бил стар познат не съм могъл да възбудя подозрение. Това е изразът на всички галантни дами. Каза ми още, че съм могъл да я посетя същата вечер в ложата й. Господин Папафава щял да ме види с удоволствие. Той бе нейният кръстник. На следния ден отидох рано при нея. Намерих я в леглото с нейния син, който, като добре възпитано момче, стана и излезе веднага, когато ме видя да сядам до леглото й. Прекарах с нея три часа, от които последният — за него си спомням още — беше очарователен; след пет години читателят ще се запознае с последиците от това. Видях я още веднъж в продължение на четиринадесетте дни, които тя прекара във Венеция. При нейното заминаване обещах, че ще я посетя в Байройт, но не удържах думата си.

По това време трябваше да се занимая и с работите на моя по-млад брат, който по негово твърдение притежавал някакво божествено призвание за свещеничество, но за това се нуждаеше от средства. Без знания, без никакво възпитание и без всякакви предимства, освен едно красиво лице, той съзираше своето щастие в духовното звание, възлагаше големи надежди на проповядването, за което, по мнението на жени от кръговете, които познаваше, имал безсъмнена дарба. Направих всички искани от него постъпки и успях да убедя абат Гримани да му предостави известен приход. Последният ни беше задължен за всички мебели от родителската ни къща, за които не беше давал никога сметка. Той му определи доживотно ползуване от една къща, а две години по-късно моят брат стана притежател на част от бащиното наследство. Впрочем тази част от наследството беше само привидна, тъй като къщата беше вече ипотекирана за цялата й стойност, но господин абат Гримани беше малко йезуит, а за тези свети служители на бога всички средства са оправдани, стига само да имат полза от тях. Ще говоря за поведението на този нещастен брат, когато дойдем там, където той се появява от превратностите на съдбата в моя собствен живот.

Два дни след моето посещение у П. Ч. срещнах последния на улицата. Каза ми, че сестра му говорила непрекъснато за мен, че запомнила много от моите думи и че майка му била възхитена, защото се е запознала с мене.

— Тя би била добра партия за вас — ми каза той, — тъй като ще получи зестра от десет хиляди сребърни дуката. Ако дойдете утре при мен, ще можем да пием кафе с майка ми и сестра ми.

Бях решил да не стъпвам повече в къщата му, но не удържах думата си. Впрочем в подобни случаи човек лесно може да промени решението си.

Прекарах три часа в приказки с прелестното дете и когато се разделихме, бях влюбен до ушите. При сбогуването й казах, че завиждам на мъжа, който ще я спечели за жена и този комплимент — първият от подобно естество, който й бях направил — покри хубавото й лице с най-ярка червенина.

Когато вече бях навън, изследвах характера на чувството, което изпитвах към нея и се уплаших, тъй като към Ч.Ч. не можех да постъпя нито като честен човек, нито като развратник. Не можех да се лаская от надеждата да получа нейната ръка, а имах чувството, че бих убил всекиго, който би ме посъветвал да я прелъстя. Почувствувах нужда да се разсея, затова отидох да играя. Понякога играта е отлично средство против тревогите на любовта. Играх щастливо и си отидох вкъщи с пълна със злато кесия.

По пътя за вкъщи срещнах в една безлюдна улица един човек, прегърбен от старост и още повече от бедност. Когато се приближих повече, познах в него граф Бонафеде. Неговият вид предизвика съжалението ми. Той също ме позна и ми разказа различни неща, описа мизерията, в която се намирал поради необходимостта да се грижи за издръжката на своето многобройно семейство.

— Не се срамувам да ви помоля за една цехина, с която ще мога да живея пет или шест дни.

Побързах да му дам десет и спрях с мъка изблиците на неговата благодарност, но не можах да му попреча да се разплаче. За да допълни нещастието си, при сбогуване ми каза, че дъщеря му станала много красива. Тя обаче предпочитала по-скоро да умре, отколкото да пожертвува своята добродетел поради нуждата.

— В тези разбирания — заключи той — не мога нито да я подкрепя, нито да я възхваля.

Вярвах, че съм разбрал желанията, които му внушаваше нуждата, и взех адреса му, като обещах да го посетя; бях любопитен да видя какво е станало от една добродетел, за която през десетте години, по време на които не бях виждал момичето, не бях имал никога високо мнение. На следващия ден отидох у тях. Намерих дом, в който липсваше почти всичко, момичето беше само и това съвсем не ме изненада. Младата графиня като видя, че идвам, ме прие най-любезно горе на стълбата. Беше доста добре облечена и я намерих също така красива, жизнерадостна и любезна, както тогава, когато я видях за последен път в крепостта Сан Андрея. Нейният баща й казал, че ще я посетя, тя сияеше от радост и ме прегърна тъй нежно, както може да се прегърне само един обожаван възлюбен. Заведе ме в стаята си. След като ми каза, че майка й лежи болна в леглото и не може да се яви, тя се отдаде на нов изблик на радост за щастието, което чувствувала от нашето повторно свиждане. Поради изблика на радост бяха дадени и получени бурни целувки, които скоро възпламениха чувствата ми, тъй че още след първия четвърт час не ни остана да желаем нищо повече. След като това стана, естествено трябваше да се покажем изненадани или най-малко да се престорим на такива. По задължение, като честен човек, не можех да избегна да уверя бедната графиня, че за мен нейното отдаване е само първият залог за нашата продължителна любов. Тя повярва на това или показа, че го е повярвала, както впрочем и аз самият го вярвах в този момент. Когато се поуспокоихме, тя ми заговори за своето ужасно положение, разказа ми, че братята й се скитат боси из улиците и че баща й не може да им дава насъщния хляб.

— Значи нямате любовник?

— Как? Любовник? Кой мъж би имал смелостта да ми бъде любовник в такава къща? И затова ли съм създадена — да се отдавам на първия срещнат за някакво мизерно възнаграждение от тридесет солди? А по-високо не би ме оценил никой във Венеция, когато ме види в тази къща. А и аз самата не се чувствувам призвана към проституиране!

Един разговор от подобно естество не е приятен. Тя проливаше сълзи и картината на нейната скръб, допълнена с мизерната обстановка, която имах пред очите си, не беше в състояние да възбуди отново моята любов. На сбогуване и обещах да дойда отново, като пъхнах в ръката й дванадесет цехини. Тя беше учудена от една такава сума, никога не била виждала толкова пари. След това съжалявах винаги, че не съм й дал двойно повече.

На следния ден ме посети П. Ч. и със светнало от радост лице ми каза, че неговата майка позволила на дъщеря си да отиде с него в операта. Малката била съвсем възхитена от това, тъй като никога не била ходила там, и ако ми доставяло удоволствие, бих могъл да ги чакам някъде.

— Но знае ли вашата сестра, че ми позволявате да бъда с вас?

— Тя се радва вече за това.

— А госпожа майка ви? Тя знае ли?

— Не, но ако узнае, няма да й бъде неприятно, тъй като вие сте й вдъхнали голямо уважение.

— Ще се опитам да получа ложа.

— Отлично. Чакайте ни там.

Хлапакът не говореше повече за менителници. Тъй като видя, че не ухажвам повече неговата дама, а напротив, бях влюбен в сестра му, то той беше намислил да ми продаде последната. Съжалих майката и дъщерята, които бяха дали доверието си на подобен човек, но не бях достатъчно добродетелен да откажа поканата. Даже се убедих, че трябваше да приема поканата именно защото обичах Ч.Ч., за да я предпазя от други измами; защото, ако бях отказал, то той, може би, би намерил някого другиго, по-малко съвестен и безскрупулен, а тази мисъл бе непоносима. Струваше ми се, че не я грозеше никаква опасност от моя страна.

Наех една ложа в операта Сан Самуела и дълго преди определеното време ги очаквах на уговореното място. Те дойдоха и видът на моята млада приятелка ме очарова. Тя беше маскирана елегантно, а нейният брат носеше своята униформа. За да не изложа прекрасното момиче на опасността да бъде позната, придружавайки брат си, ги накарах да се качат бързо в моята гондола. Той ме помоли да го сваля пред жилището на неговата любовница, тя била болна, но ние да отидем в нашата ложа, той щял да дойде по-късно. За мое учудване Ч.Ч. не прояви нито изненада, нито съпротива да остане сама с мен в гондолата. От изчезването на брат й съвсем не се учудих, тъй като очевидно той преследваше своите цели. Предложих на Ч. да се разходим до започването на представлението. Поради голямата горещина трябваше да свали маската си. Тя стори това веднага. Бях решил да уважавам нейната невинност. Благородното доверие, излъчващо се от нейното красиво лице и нейните доверчиви погледи, чистата радост, която тя изразяваше — всичко това усили още повече любовта ми към нея.

Естествено можех да й говоря само за моята любов, но понеже това беше деликатен въпрос, то не знаех какво да й кажа, затова се задоволих да наблюдавам само прелестното й лице, тъй като, опасявайки се да не смутя нейната срамежливост, не се осмелявах да спра погледа си върху двете набъбнали полукълба, заоблени от самите богове на любовта.

— Та разкажете ми нещо — извика тя, — вие само ме гледате непрекъснато и не казвате нито дума; днес вие се жертвувате за мене, тъй като брат ми би ви завел иначе у своята дама, която по неговото описание трябва да е красива като ангел.

— Аз видях дамата.

— Вероятно не е много умна.

— Възможно е. Не съм могъл да забележа това, тъй като никога не съм бил у нея, а също и нямам намерение да я посетя някога. Затова недейте вярва, хубава Ч.Ч., че правя каквато и да е жертва за вас!

— Тъй като не говорехте нищо, помислих, че сте тъжен.

— Ако не ви говоря, то това се дължи на щастливото вълнение, което ми причинява вашето ангелско доверие.

— Това ме радва извънредно много, а и как бих могла да нямам доверие във вас? С вас се чувствувам по-свободна и много по-сигурна, отколкото в присъствието на моя брат. Майка ми казва, че във вас човек не може да се излъже и че вие положително сте един напълно почтен човек. Впрочем вие сте неженен; това беше първото, за което питах брат си. Спомняте ли си думите си, че завиждате на щастието на мъжа, който ще ме вземе за жена? В същия момент си казах, момичето, за което вие някога ще се ожените, ще бъде най-щастливата жена в цяла Венеция.

Тези думи, които тя произнесе с най-непринудена наивност и с един произлизащ от сърцето тон на искреност, възпроизведоха у мен чувства, които едва ли бих могъл да опиша. За съжаление не се решавах да притисна дори с най-нежна целувка розовите устни, които бяха произнесли тези думи, но едновременно почувствувах най-голяма наслада да се видя обичан от този ангел.

— Тъй като нашите чувства са толкова сходни — казах аз, — то ние можем да добием най-съвършеното щастие, любезна Ч.Ч., ако бихме могли да се свържем завинаги. Но аз бих могъл да бъда ваш баща!

— Вие мой баща! Каква безсмислица! Та не знаете ли, че аз съм на четиринадесет години?

— А вие не знаете ли, че аз съм на двадесет и осем?

— Е, кой мъж на вашата възраст би имал дете на възраст като мен! Смешно ми става, като помисля, че сигурно не бих се страхувала никога от баща си, ако изглеждаше като вас.

Беше време да отидем в театъра, затова напуснахме гондолата. Представлението я завладя изцяло. Нейният брат се яви едва към края. Дадох им вечеря в една гостилница и поради удоволствието да видя прелестното момиче да яде с добър апетит, съвсем забравих, че не бях обядвал. По време на цялата вечеря не продумах почти нито дума, тъй като бях болен от любов и в едно състояние на възбуда, което бе невъзможно да продължава дълго. Като оправдание за мълчанието си казах, че ме боли зъб, те ме съжалиха и ме оставиха да мълча.

След това П. каза на сестра си, че съм влюбен в нея и бих почувствувал облекчение, ако ми позволи да я целуна. Нейният отговор се изрази в това, че тя ми подаде своите смеещи се и жадуващи за целувка устни. Аз горях, но изпитвах такова уважение към невинното нищо неподозиращо същество, че я целунах само по бузата, и то по един привидно съвсем хладен начин.

— Що за целувка е това! — извика П. — Напред, напред, една истинска любовна целувка!

Аз не се помръдвах, безсрамният сводник ми беше досаден. Но неговата сестра обърна глава настрана и каза тъжно:

— Не го принуждавай, нямам щастието да му харесвам!

Тези думи възбудиха цялата ми влюбеност, загубих самообладанието си и извиках пламенно:

— Как хубава Ч.? Вие не искате да припишете въздържанието ми на чувството, което сте ми вдъхнали? Вие мислите, че не ми харесвате? Ако е необходима само една целувка, за да ви успокоя относно това, то получете я, като знак за дълбоките чувства, които изпитвам към вас.

С тези думи я взех в обятията си, притиснах я в любовно опиянение към гърдите си и прилепих на устата й една дълга огнена целувка, копнежът по която отдавна ме разкъсваше. Но от тази целувка боязливата гълъбица забеляза, че е попаднала в ноктите на орел. Съвсем изненадана, че е открила по този начин моята любов, тя се изскубна от моите обятия. Нейният брат запляска одобрително с ръце, а тя постави отново маската си, за да прикрие своето смущение. Попитах я дали още вярва, че не ми харесва.

— Вие ме убедихте, но не бива да ме наказвате за това, че ме извадихте от моето заблуждение.

Намерих този отговор много деликатен, тъй като произлизаше от чувствата й. Но нейният брат не беше съгласен с думите й и каза, че са глупави.

Поставихме маските си и тръгнахме. Придружих ги до вкъщи, а след това се отправих сам към дома. Бях силно влюбен, доволен напълно и въпреки това много тъжен.

В следните глави читателите ще видят как продължи моята любов и в какви приключения попаднах чрез нея.

[1] Дворци от 1584 г. на северната и южната страна на площада Сан Марко, служещи за жилище на прокурорите, т.е. най-висшите магистри на Венецианската република. — Б.пр. ↑

Глава четиринадесета

Продължение на моята любов с красивата Ч.Ч.

На следния ден П. Ч. влезе в стаята ми с тържествуващо лице и каза, че неговата сестра казала на майка си, че ние се обичаме и ако трябва да се омъжи, то тя може да бъде щастлива само с мен.

— Обожавам вашата сестра — отговорих му аз, — но вярвате ли, че баща ви ще се съгласи да ми даде ръката й?

— Мисля, че не. Но той е стар. Засега се любете спокойно. Майка ми позволява сестра ми да дойде с нас тази вечер в операта.

— Добре, мили приятелю, значи ще отидем.

— Виждам се принуден да ви помоля за една малка услуга.

— Разполагайте с мен.

— Продава се отлично кипърско вино. Срещу шестмесечна менителница мога да получа една бъчва. Сигурен съм, че ще мога да я продам веднага с печалба, но търговецът иска поръчителство и той ще приеме вашето, ако желаете да ми го дадете. Искате ли да подпишете менителницата ми?

— С удоволствие.

Подписах без колебание, защото кой влюбен на земята би отказал в подобен случай една услуга някому, който би могъл да го направи нещастен, за да си отмъсти за отказа? След това ние се уговорихме за вечерта и се разделихме напълно доволни.

След като се облякох, излязох и купих една дузина ръкавици, също толкова копринени чорапи и един чифт везани жартиери със златни закопчалки, радвах се предварително за този пръв подарък на моята нова приятелка.

Не е нужно да казвам, че бях точен на уговореното място, но когато влязох, видях ги да се оглеждат вече за мен. Ако намеренията на П. Ч. не бяха подозрителни, то едно подобно внимание би ме поласкало. Когато отидох при тях, П. Ч. каза, че има работа и за това ме оставя сам със сестра си, ще се видим по-късно в театъра. След като си отиде, казах на Ч.Ч., че не ни остава нищо друго, освен да се разхождаме с гондолата до започване на представлението.

— О, не — извика тя, — по-добре да отидем в една от градините на Зуека!

— С удоволствие!

Взех една гондола за преминаване и ние отплувахме към Сан Биаджо в една градина, която познавах, наех я за една цехина за целия ден, тъй че никой не можеше да влезе в нея. Оказа се, че и двамата не бяхме още обядвали, затова поръчах добро ядене и отидохме в една стая, където съблякохме маскарадното си облекло. След това се отправихме отново в градината.

Любезната Ч.Ч. беше облечена само с едно елече от тафта и една поличка от същия плат, но в това леко облекло тя изглеждаше очарователна. Моят влюбен поглед проникваше през тези обвивки и моята душа я виждаше гола. Но въпреки че въздишах от желание и страст, се въздържах.

Моята млада спътничка, която не бе изпитала още подобно щастие, скачаше леко като сърна наляво и надясно по поляната от страна на дългата алея. Тя ликуваше в своята сърдечна веселост, но когато трябваше скоро да се спре, защото се задъхваше от умора, се изсмя високо, като ме видя да я наблюдавам мълчаливо и възхитено. След това ме покани на състезание. Предложението ми хареса и го приех, но ми хрумна да му придам още по-голяма прелест чрез облог. Затова казах:

— Който загуби, ще направи това, което заповяда победителят.

— Съгласна съм.

Ние определихме целта и се затичахме. Бях сигурен в победата, но исках да загубя, за да видя какво наказание тя би ми отсъдила. Тя веднага започна да тича колкото й сили държаха, а аз пазех силите си. Така тя пристигна преди мен до целта. Докато дишаше дълбоко, аз мислех какво ли наказание би могла да ми наложи. Тя внезапно се скри зад едно дърво и ми каза, че трябва да търся пръстена й. Била го скрила по тялото си и с това ми се предоставя изцяло. Намерих това за прелестно, тъй като съзрях ясно дяволито намерение, но чувствувах, че не биваше да злоупотребявам с благоприятното си положение. Нейното непринудено доверие трябваше по-скоро да бъде поощрено. Седнахме на поляната, преобърнах джобовете й, гънките на елечето и полата й, обувките й, а накрая дори жартиерите, които носеше над коленете. Тъй като никъде не намерих нищо, продължих търсенето, защото пръстенът беше все пак по тялото й и трябваше да го намеря някъде. Читателят сигурно се сеща, че се досещах за прекрасното скривалище, в което моята хубавица бе скрила пръстена, но преди да го намеря трябваше да си доставя множество наслади, от които изпитах опиянение. Най-сетне пръстенът бе открит в очарователното място между двата най-красиви хълма, които природата е заобляла някога. Но когато го извадих, бях толкова възбуден, че ръката ми видимо трепереше.

— Защо треперите? — попита тя.

— Треперя от радост, че съм намерил пръстена, тъй като го бяхте скрили много добре. Но вие ми дължите реванш и този път няма да ме победите!

— Ще видим!

Затичахме се и понеже видях, че тя не бързаше много, вярвах, че мога да я настигна, когато пожелая. Но се излъгах. Тя бе пазила силите си и когато бяхме изминали две трети от пътя, внезапно ускори тичането и спечели преднина. Видях, че съм загубил. Тогава ми хрумна хитрина, която непременно трябваше да сполучи. Престорих се, че падам и извиках от болка. Бедната малка се спря, а след това изтича съвсем уплашена към мен, за да ми помогне да се изправя. Щом станах на крака, започнах внезапно да се смея, затичах се и постигнах целта много преди нея.

Очарователната бегачка ме попита съвсем смаяна:

— Та не сте ли ранен?

— Не, аз паднах нарочно.

— Нарочно — за да ме излъжете. Не очаквах това от вас. Не е позволено да се победи чрез измама. Значи не съм загубила.

— О, да! Вие загубихте, защото аз стигнах преди вас до целта. Хитрост за хитрост! Признайте, че и вие се опитахте да ме излъжете, като изведнъж започнахте да тичате по-бързо.

— Но това е позволено, а вашата хитрост, драги приятелю е от съвсем друго естество.

— Но тя ми даде победа, а:

Дали с щастие или с измама ще победиш,

за победата похвала винаги ще получиш.

— Това съм чувала често от моя брат, но никога от баща си. Добре, признавам, че съм загубила. Заповядайте, наложете ми наказанието, ще се подчиня.

— Почакайте. Нека седнем, защото трябва първо да размисля. Осъждам ви да смените жартиерите си с моите.

— Жартиерите? Вие ги видяхте, те са грозни и не струват нищо.

— Все едно, аз ще мисля два пъти дневно за любимия предмет и приблизително по същото време ще бъдете принудена да мислите за мен.

— Предложението е много хубаво и ласкателно за мен. Сега ви прощавам, че ме излъгахте. Ето ви моите отвратителни жартиери!

— Ето и моите.

— Ах, мили измамнико, колко са хубави! Какъв красив подарък! Как ще се харесат на майка ми! Сигурно са ви подарък, защото са съвсем нови!

— Не, не са подарък. Аз ги купих за вас и си блъсках главата как бих могъл да ви убедя да ги приемете. Любовта ми внуши мисълта да ги употребя като цена на едно състезание. Сега можете да си представите моята мъка, когато видях, че ще спечелите повторно. Неудоволствието от това ми внуши да прибегна до измамата. Но тя се дължи на едно чувство, което ви прави чест, защото признайте, че бихте се показали много коравосърдечна, ако не бяхте ми се притекли на помощ.

— Аз съм убедена, че вие не бихте прибегнали до тази хитрина, ако бихте могли да предположите, каква болка ми причинихте с това.

— Значи вие се интересувате живо от мен?

— Бих сторила всичко, което е по силите на един човек, за да ви убедя в това. Обичам извънредно много моите красиви жартиери, няма да нося вече никакви други и ви гарантирам, че няма да позволя на брат ми да ги открадне!

— Та би ли могъл той да стори това?

— О, сигурно! Особено, когато закопчалките са от злато.

— Те са от злато, но му кажете, че са от позлатена мед.

— Но вие ще ми покажете как се затварят тези красиви закопчалки.

— Да, разбира се!

След това отидохме на обяд. След яденето, което и двамата удостоихме с еднаква почит, както си спомням и досега, тя ставаше все по-весела и все по-влюбена, но и толкова по за оплакване, поради суровия закон, който си бях наложил. Нетърпелива да постави своите жартиери, тя ме помоли да й помогна, но съвсем невинно и без всякакво скрито намерение. Едно невинно младо момиче, което въпреки своите петнадесет години още не е любило и което нито е общувало с други млади момичета, нито е посещавало обществото, не подозира нищо за силата на любовните страсти, а също и за причините, които предизвикват последните. Положително тя нямаше никакво понятие за опасностите от едно оставане на четири очи. Когато за първи път се влюби, тя вярваше, че обектът на любовта й е достоен за всяко доверие и мислеше, че може да спечели любовта му само като му се довери безгранично.

Тъй като се оказа, че чорапите й бяха твърде къси, за да могат да се закрепят жартиерите над колената, тя ми каза, че щяла да ги постави, когато носи по-дълги чорапи. Използувайки умело това обстоятелство, извадих от джоба си купените от мен чорапи и ми се удаде да я склоня да ги приеме. Весела и преизпълнена с благодарност, тя седна на скута ми и в неудържимата си радост ми подари толкова целувки, колкото би дала на своя собствен баща, ако той й бе направил подобен подарък. Владеещ се, потискащ непрестанно силната си страст, аз й върнах целувките, казах й само, че една-единствена от нейните целувки струва повече от едно кралство.

Моята прелестна Ч.Ч. свали своите чорапи и обу една двойка от новите, които й достигаха чак до средата на бедрото. Колкото по-невинна я намирах, толкова по-малко се осмелявах да се реша да завладея тази очарователна плячка.

Върнахме се отново в градината, където се разхождахме до вечерта, след това отидохме в операта, където не свалихме маските си, понеже театърът беше малък, биха могли да ни познаят, а моята прелестна приятелка беше уверена, че баща й не би й позволявал вече да излиза, ако разбере, че е участвувала в подобни удоволствия.

Останахме много учудени, че не видяхме брат й. Вляво от нас седеше испанският посланик, маркиз Де Монталегре, със своята призната метреса, госпожица Бола, вдясно от нас две маски, господин и дама, които не се бяха демаскирали. Тези две маски гледаха постоянно към нас, но тъй като моята млада приятелка седеше с гръб към тях, тя не можа да забележи това. По време на балета Ч.Ч. беше поставила програмата на операта върху парапета на ложата, когато внезапно маскираният господин протегна ръка и я взе. От това заключих, че той трябваше да ни познава и казах това на моята приятелка, която се обърна и позна брат си. Дамата можеше да бъде само неговата приятелка Ч. Понеже П. Ч. знаеше номера на нашата ложа, той беше взел просто съседната и аз предвиждах, че щеше да накара сестра си да вечеря заедно с жената. Това ме ядоса, но можех да попреча само, ако предизвиках открито обяснение. А това не желаех, бях твърде влюбен, за да го направя.

След втория балет той дойде със своята красавица в нашата ложа. Размениха се обичайните комплименти, с това запознанството бе извършено и ние трябваше да отидем на вечеря в неговото казино. Щом двете дами свалиха маските си, те се прегърнаха и любовницата на П. Ч. обсипа приятелката ми с похвали и с любезни изрази. На масата тя се показа извънредно любезна и Ч.Ч., която нямаше никакво понятие за света, й отвърна с голямо уважение. Междувременно забелязах все пак, че Ч., въпреки изкуството й да се прикрива, издаваше своя яд, предизвикан от вида на далеч превъзхождащите я прелести, които бях предпочел пред нейните. П. Ч. беше изпаднал в неудържима веселост и непрекъснато пускаше блудкави шеги, на които само неговата красавица се смееше. Поради лошото си настроение само вдигах рамене, а сестра му не разбираше шегите и затова не отговаряше нищо. Така нашата зле съставена четворка не беше особено забавна.

По време на десерта П. Ч., възбуден малко от виното, целуна своята красавица и ме покани да последвам примера му, като сторя същото с неговата сестра. Отговорих му, че наистина обичам госпожица Ч.Ч. и не бих си позволил подобни волности, преди да съм придобил права над сърцето й. П. Ч. започна да се шегува с това, но Ч. му заповяда да мълчи. Благодарен за това прилично държане, извадих купената от мен дузина ръкавици, подарих й шест от тях и предложих на приятелката си да приеме останалите. П. Ч. стана от масата, смеейки се иронично, издърпа любовницата си, която беше донякъде в неговото състояние и легна с нея върху едно канапе. Тъй като сцената стана неприлична, застанах така, че прикривах гледката, като дърпах приятелката си в нишата на един прозорец. Все пак, не можах да попреча на Ч.Ч. да види в едно огледало положението на двамата безсрамници. Лицето й пламтеше от червенина, но аз й отправих съвсем невинни думи и скоро тя заговори за красивите си ръкавици, с които гладеше парапета на прозореца. След грубото си геройство П. Ч. дойде дръзко към мен, за да ме прегърне. Неговата безсрамна другарка последва примера му и целуна моята млада приятелка, като й каза, че била убедена, че не е видяла нищо. Ч.Ч. й отговори скромно, че не знаела какво би могла да види, но един поглед, който ми хвърли, ме накара да отгатна какво чувствуваше. Какво изпитвах аз самият, читателят може да си представи, ако познава човешкото сърце. Трябваше да понеса подобна сцена в присъствието на едно невинно момиче, което обожавах! И при това, трябваше да се боря с моите собствени страсти, за да не се провиня пред нея! Бях като върху горещи въглища. Гняв и негодувание се бореха в мен с въздържанието, което бе необходимо, за да предпази от мен любимото същество. Треперех с цялото си тяло. Господата, които са измислили ада, сигурно биха предвидили при обзавеждането му и това мъчение, ако го знаеха. Безсрамният П. Ч. мислеше, че с грубата си шега ми е дал голямо доказателства за своето приятелство. Той не отдаваше никакво значение на опозоряването на своята любовница и на свенливостта на своята сестра, която обричаше на проституция. И до днес не мога да си обясня, как се въздържах да не го удуша. Когато ме посети на следния ден, го обсипах с укори, той се опита да се извини, като ми каза, че никога не би го сторил, ако не бил убеден, че при нашето оставане насаме, аз вече съм извършил със сестра му това, което той направил с любовницата си пред очите ни.

Моята любов към Ч.Ч. ставаше от ден на ден все по-дълбока и по-гореща и бях готов на всичко, за да я предпазя от окаяния й брат, за да не я продаде някому, който може би не би размишлявал колкото мен. Какъв ужас. Какво нечувано измамничество. Какъв странен начин, за да се спечели приятелството ми! Освен това се виждах изправен пред неумолимата необходимост да се преструвам пред човека, когото презирах най-много в света. Бяха ме осведомили, че бил потънал в дългове и че във Виена, където имал жена и деца, бил фалирал, че във Венеция създал неприятности на баща си, поради което последният се видял принуден да го изгони от къщата си и само от съжаление се преструвал, че не знае, че той все още живее там. Беше прелъстил жена си, или по-добре казано, любовницата си, чийто мъж не искал да знае вече за нея. След като пропилял цялото й състояние, търсел начин да я използува и я карал да проституира. Бедната майка, която го обожаваше, му дала всичко, което притежавала, дори скъпоценностите си и дрехите си. Предвиждах, че той отново щеше да ме безпокои за някой заем или за някое поръчителство, но бях твърдо решен да му откажа всичко. Непоносима беше мисълта Ч.Ч. да стане невинна причина за моето разоряване и да послужи на брат си като оръдие, за да може той да продължи своя развратен живот.

Подтикван от едно непреодолимо чувство на искрена любов, потърсих П. Ч. още на следния ден. Казах, че обичам сестра му с най-чисти намерения и му обърнах внимание каква мъка ми е причинил, като е нарушил всякакво приличие, а дори и онзи срам, който и най-разпуснатият развратник никога не бива да пренебрегва, ако държи да принадлежи към доброто общество.

— А даже и ако би се наложило — извиках аз — да се откажа от удоволствието да виждам занапред вашата подобна на ангел сестра, то решен съм да не се срещам повече с вас, но ви казвам, че ще съумея да попреча тя да излиза с вас, защото не бива да се сключва отново някоя подла сделка с нея.

Той се извини повторно със своето пиянство, още повече че не можел да повярва, че изпитвам към сестра му любов, която изключва насладата. Помоли ме за извинение, като ме прегърна плачейки, и аз бих се умилостивил, ако не влязоха внезапно майка му и сестра му, благодарейки ми по най-възторжен начин за моя красив подарък. Отговорих на майката, че обичам дъщеря й и живея с надеждата, че тя ще ми я даде за съпруга.

— С тази надежда, уважаема госпожо, ще говоря с господин съпруга ви, щом получа една сигурна служба, която ще ме направи в състояние да я поддържам по подходящ начин и да я направя щастлива.

С тези думи й целунах ръка. Бях така развълнуван, че сълзите се стичаха по страните ми. След като ми благодари сърдечно, тя ме остави с дъщеря си и сина си, който стоеше неподвижен като статуя.

На света има много майки от този род и много често те са тъкмо тези, които са били винаги целомъдрени и въздържани, не подозират никаква измама, защото не познават никакви други стимули, освен тези на добродетелта, но почти всички те стават жертва на своята наивност и на доверието, което изпитват към ония, които считат за справедливи. Думите, които бях казал на майката, накараха дъщерята да се учуди. Изумлението й обаче стана още по-голямо, когато узна какво бях казал на брат й. След като се замисли за миг, тя му каза, че би била изгубена с всекиго другиго, освен с мен, и на мястото на неговата дама тя не би му простила, защото държането му е опозорило последната толкова силно, колкото и него самия. П. Ч. заплака, но измамникът може винаги да заповядва на сълзите си.

Беше Света Троица и понеже по този случай в театъра нямаше никакво представление, той ми каза, че ако на следващия ден отида на същото място както обикновено, щял да доведе сестра си и тъй като неговата чест не му позволявала да остави госпожа Ч. сама, то те щели да ни оставят напълно свободни.

— Давам ви моя ключ и вие ще доведете сестра ми вкъщи, след като вечеряте заедно с нея там, където желаете.

С тези думи ми даде ключа си, който нямах достатъчно воля да не приема и ни остави сами. Миг след него си тръгнах и аз, като казах на моята приятелка, че ще отидем на следващия ден в градината на Зуека.

— Моят брат — каза тя, — се държа толкова прилично, колкото бе възможно при тези обстоятелства.

Дойдох навреме на уреченото място и понеже горях от любов, предвиждах какво ще стане. Бях взел естествено една ложа в операта, но до вечерта ние се разхождахме в нашата градина. Тъй като беше празник, множество малки компании седяха на отделни маси. Не искахме да общуваме с други хора и затова решихме да останем в стаята, която поискахме да ни покажат, а от операта да видим само края. Поръчах добра вечеря. Имахме на разположение седем часа и моята прелестна приятелка ми каза, че няма да се отегчаваме. Тя съблече маскарадното си облекло, седна на скута ми и каза, че съм я пленил напълно чрез начина, по който съм я пощадил след онази отвратителна вечеря. Но всички наши разговори бяха съпроводени с целувки, които ставаха все по-жарки и по-жарки.

— Видя ли — попита ме тя — това, което брат ми направи със своята дама, когато тя седна върху него, като че го яздеше? Аз гледах само в огледалото, но можех добре да си го представя.

— Не се ли страхуваш, че и аз бих могъл да се отнеса с теб по същия начин?

— Не, уверявам те! Как бих могла да се страхувам? Аз зная колко много ме обичаш. С това ти би ме унизил толкова, че не бих могла да те обичам повече. Нека се въздържаме, докато се оженим, нали, мили приятелю? Ти едва ли можеш да си представиш каква радост изпитах, когато те слушах да обясняваш пред майка ми намеренията си. Ние ще се обичаме вечно. Но искам да те питам, мили, обясни ми думите, които са извезани на жартиерите.

— Има ли надпис? Съвсем не знаех това.

— О, да, той е на френски. Направи ми удоволствието и го прочети.

Както беше седнала срещу мен, тя откопча едната жартиера, докато аз свалих другата. Би трябвало да прочета двата стиха, преди да й направя подаръка, те гласяха:

Виждайки всеки ден съкровището на моята хубавица,

Кажете му, че любовта изисква да й остане то вярно.

Тези стихове бяха без съмнение много свободни, но ми се струваха добре съчинени, смешни и духовити. Изсмях се високо и се изсмях още по-високо, когато трябваше да й преведа по нейно настояване съдържанието. Понеже обектът беше съвсем нов за нея, аз трябваше да се впусна в обясняване на подробностите, при което и двамата пламнахме в огън.

— Вече не бих се осмелила — каза тя — да покажа жартиерите си някому и съжалявам за това.

И тъй като аз направих замислено лице, тя продължи:

— Кажи ми за какво мислиш?

— Мисля, че тези щастливи жартиери се ползуват с едно предимство, което аз, може би, никога не бих имал. Как бих желал да бъда на тяхно място. От това желание бих умрял, и то бих умрял щастлив.

— Не, приятелю! И с мен става същото, както с теб, но аз съм убедена, че ще живея. Впрочем ние можем да ускорим нашата сватба. Готова съм да се сгодим още утре, ако желаеш. Ние сме свободни и баща ми ще трябва да даде съгласието си.

— Ти си права, честта би го принудила да стори това. Все пак, възнамерявам да го помоля за ръката ти чрез другиго, за да му дам доказателство за моето уважение, след това скоро ще имаме своя дом. До осем или десет дни той ще получи предложението ми.

— Толкова скоро? Ще видиш, че той ще отговори, че съм още много млада.

— И може би има право.

— Не, защото съм наистина млада, но не толкова млада, че да не мога да бъда твоя жена.

Намирах се върху нажежени въглени и ми беше невъзможно да се противя повече на огъня, който ме изгаряше.

— О, моя обожаема възлюблена — извиках аз, — убедена ли си също и в това, че те обичам и считаш ли ме за способен да те измамя? Сигурна ли си, че никога не ще съжаляваш за това, че си станала моя съпруга.

— Повече от сигурна съм, сърце мое, защото не можеш да желаеш нещастието ми.

— Е, добре тогава нека се оженим още веднага. Сам бог ще бъде свидетел на нашите клетви, а по-добър свидетел не можем да имаме, защото той познава чистотата на нашите намерения. Нека се закълнем във взаимна вярност, да съединим съдбините си и да бъдем щастливи. Ние ще засилим връзката на нежността, която ни съединява, чрез одобрението на твоя баща и чрез тържествения обред на религията, щом бъде възможно. Но дотогава бъди моя! Бъди изцяло моя!

— Вземи ме, приятелю! Обещавам пред бога и пред теб, от този момент желая да бъда твоя вярна съпруга през целия си живот. Това ще заявя също на моя баща, на свещеника, който ще благослови брака ни, и на целия свят.

— И аз ти се заклевам за същото, моя нежна приятелко, и те уверявам, че с това ние сме оженени по един неоспорим начин. Ела в прегръдките ми и допълни моето щастие.

— О, боже мой! Възможно ли е да съм толкова близо до щастието!

След като я прегърнах нежно, излязох и казах на собственицата на казиното да ни донесе яденето само когато я повикаме и да не ни безпокои. Междувременно моята прелестна Ч.Ч. беше легнала съвсем облечена върху леглото, но аз й казах, че облеклото стеснява Бога на любовта и за по-малко от една минута направих от нея една нова Ева, гола и красива, като че ли току-що бе излязла от ръцете на създателя. Нейната гладка като коприна кожа беше ослепително бяла и белотата се засилваше още повече от великолепната и черна като абанос коса, която се беше простряла върху безупречно закръглените гърди, нейните розови устни, приятният цвят на нейната кожа, нейните големи очи, които нежно сияеха и в следния момент заблестяха жадувайки — всичко в нея беше съвършено красиво и предлагаше на страстните ми погледи цялото съвършенство на майката на боговете на любовта, засилено още повече от очарованието, което срамът разпростира върху прелестите на една красива жена.

Напълно не на себе си, започнах да се страхувам, че щастието ми не е действително, или че не ще настъпи най-висшата наслада, за да го направи съвършено, когато дяволитият Амур пожела тъкмо в този тъй сериозен момент да ми даде повод за смях.

— Закон ли е това — попита ме съпругата ми, — че съпругът не бива да се съблича?

— Не, ангеле мой! Но и ако би имало такъв, аз бих го намерил за твърде варварски, за да му се подчиня.

За миг съблякох всичките си дрехи и сега моята любима се отдаде на всички подтици на инстинкта и любопитството си, защото всичко в мен беше ново за нея! Упоена сякаш от насладата, която изпитваха очите й, най-сетне тя ме притисна силно до гърдите си и извика:

— О, любими, каква разлика между теб и моята възглавница!

— Твоята възглавница, сърце мое? Но ти се смееш — обясни ми това!

— Това е една детинщина. Но нали няма да се сърдиш?

— Да се сърдя? Бих ли могъл да се сърдя в най-сладкия миг от живота ми?

— Тогава слушай! От няколко дни не можех да заспя, ако не държах моята възглавница в прегръдките си, милвайки я. Представях си, че си ти и когато след сладкото удоволствие лежах неподвижна, заспивах и на сутринта при събуждане намирах моята голяма възглавница все още в прегръдките си.

Моята любима Ч.Ч. стана моя жена с една героична смелост, защото във възторга на нейната любов дори болката и причини наслада. След като прекарахме три часа в най-сладки борби, аз станах и извиках да ни донесат яденето. Вечерята беше обикновена, но вкусна. Без да говорим, ние само се гледахме, защото какви думи бихме могли да си кажем, за да изразим нашите чувства? Намирахме нашето щастие свръхчовешко и му се наслаждавахме с убеждението, че всеки миг можехме да го подновим по наше желание.

Съдържателката дойде горе, за да ни попита дали желаем нещо и дали няма да отидем в операта, която — както тя чула — била толкова хубава.

— Никога ли не сте били там?

— Никога. За хора от нашата класа подобно нещо е твърде скъпо. Дъщеря ми обаче е толкова любопитна да види опера, и мисля — нека Бог ми прости — че би отдала моминството си, за да има поне веднъж удоволствието да посети операта!

— Това би било висока цена — извика, смеейки се моята малка жена. — Мили, ние бихме могли да я направим щастлива, без това да й струва толкова скъпо, защото боли много!

— Помислих вече за това, любима. Ето ти ключа на ложата, можеш да им го подариш.

След това тя каза на съдържателката:

— Ето ви ключа от една ложа в театъра Сан Моазе. Тя струва две цехини, идете вместо нас и кажете на дъщеря си да запази розата си за нещо по-добро.

— И за да се забавлявате добре, майчице, — казах й аз, — ето ви още две цехини, оставете дъщеря си добре да се наслаждава.

Добрата жена беше съвсем слисана от щедростта на нейните гости, тя изтича при дъщеря си, а ние се поздравихме, че по такъв начин се бяхме принудили да легнем отново в леглото.

Съдържателката се върна с дъщеря си, една красива и много апетитна блондинка, която искаше непременно да целуне ръка на благодетелите си.

— Тя ще тръгне веднага със своя възлюбен — каза ни майката — той е долу, но няма да ги пусна сами, защото той е един обесник, ще отида с тях!

— Хубаво, добра жено, но когато се върнете, накарайте гондолата, която ще ви доведе, да чака, ние ще я използуваме, за да се върнем във Венеция.

— Какво? Вие искате да останете тук, докато се върнем?

— Да. Днес ние се оженихме.

— Днес! Бог да ви благослови!

Когато след това пристъпи към леглото, за да го оправи, тя видя почетните доказателства за девствеността на моята съпруга. В изблик на радост тя дойде при моята скъпа Ч.Ч. и я прегърна, след това започна да държи реч на своята дъщеря, като й показваше кървавите следи, които според твърдението й, правели неизмерима чест на всяка новобрачна.

— Това са почтени знаци — извика тя, — които в днешно време Химен вижда съвсем рядко пред олтара си!

Дъщерята наведа своите хубави сини очи и й отговори, че била убедена, че и на нейната сватба щяло да се случи същото.

— Аз съм също уверена в това, защото не те изпускам от очи. Сега налей вода в този съд и я донеси тук, прелестната женичка ще има нужда от нея.

Глава петнадесета

Продължение на любовта ми с Ч.Ч. Господин Да Брагадино поисква за мен ръката на младото момиче. Баща й казва „не“ и я изпраща в манастир. Дьо ла Хей. Загубвам в игра. Съдружие с Кроче, което отново ми донася пари. Различни преживявания.

Отчаянието, с което ме изпълваше моята любов, ме беше направило доста нечувствителен спрямо претърпяната загуба. Бях съвсем увлечен по моята любезна приятелка и изоставих всяка мисъл, която не се отнасяше до нея.

Мислите ми на следната сутрин бяха насочени към младото момиче, когато при мен влезе брат й със светнало от радост лице и ми каза:

— Уверен съм, че сте спали при сестра ми и тази мисъл ме възхищава. Тя не иска да признае, но е безполезно да отрича. Днес ще я доведа със себе си.

— Това ще ме радва много, понеже я обожавам и ще накарам да поискат от вашия баща ръката й по такъв начин, че той да не може да ми я откаже.

— И аз желая това, но се съмнявам. Между другото се виждам принуден да ви помоля за една нова услуга. Срещу една менителница с падеж след шест месеца мога да получа един пръстен, който струва двеста цехини и съм уверен, че ще мога да го продам още днес за тази цена. Тези пари са ми необходими, но без вашето поръчителство бижутерът, който ви познава, няма да ми даде пръстена. Ще ми направите ли тази услуга? Знам, че вчера сте загубили, ако имате нужда от пари, ще ви отделя сто цехини, които ще ми върнете при падежа на менителницата.

Как бих могъл да му откажа услугата? Виждах добре, че ще ме измами, но обичах толкова силно сестра му! Затова казах:

— Готов съм да подпиша менителницата, но не правите добре, като злоупотребявате с моята нежна любов към сестра ви.

Ние излязохме, търговецът прие поръчителството ми и сделката бе сключена. Бижутерът, който съвсем не ме познаваше, или ме знаеше само по име, мислеше, че ще ми направи комплимент и каза на П. Ч., че срещу моето поръчителство му предоставя на разположението целия си магазин. Комплиментът не ми направи голямо удоволствие, но ми разкри П. Ч. като голям хитрец. По такъв начин ангелската Ч.Ч., която по всички изгледи можеше да ме направи само щастлив, стана неволна причина за разоряването ми. Към обяд П. Ч. доведе при мен сестра си. Без съмнение само за да ми покаже, че е честен човек — защото тъкмо мошениците си дават труд за това — той ми върна полицата за взетото срещу моето поръчителство бъчва кипърско вино, същевременно ме увери, че при първата ни среща щял да ми даде стоте цехини, които ми е обещал.

Заведох както обикновено приятелката си в Зуека, наредих да затворят градината и ние се хранихме в една беседка. Моята Ч.Ч. ми изглеждаше по-красива, откакто ми принадлежеше, чувства на приятелство се вплитах в нашата любов и ни изпълваха с едно сладко задоволство, моето се отразяваше на лицата ни.

Съдържателката, която ме бе намерила щедър, ни поднесе печен дивеч и риба, а нейната руса дъщеричка ни прислужваше на масата. Тя също така съблече моята приятелка, след като се качихме горе, за да се отдадем на насладите на нашия скорошен брак.

Когато останахме сами, моята приятелка ме попита какви са тези сто цехини, които брат й трябваше да ми донесе, и аз й разказах какво се е случило между нас.

— Моля те сърдечно, мили — извика тя, — за в бъдеще отказвай му абсолютно всичко, нещастникът е така отрупан с дългове, че накрая ще завлече и теб със себе си в бездната, към която отива безвъзвратно.

Този път нашите чувства ни се сториха по-солидни, ние ги изпитвахме по-дълбоко, така да се каже с разум и обмисляне.

— Ах, любими — извика тя, — направи възможното, за да стана майка, защото тогава баща ми няма да може да изтъкне предлога, че съм много млада, за да се омъжа.

Само с голяма мъка можах да й поясня, че изпълнението на това желание — макар че и аз го споделях, не зависеше само от нас, но при нашите телосложения е вероятно рано или късно то да се осъществи.

След като бяхме работили с всички сили за изпълнението на това велико дело, прекарахме няколко часа в превъзходен дълбок сън. Веднага след събуждането си поисках да ни донесат свещи и кафе, след това се заехме отново с работа, с надеждата да предизвикаме едновременно изливане, което щеше да осигури щастието ни. Всред най-сладките любовни игри ни изненада ранната заран и ние побързахме да се завърнем във Венеция, за да избегнем любопитните погледи.

В петък повторихме излета. Но колкото и голямо удоволствие да изпитвам днес, спомняйки си за щастливите мигове, все пак ще спестя на читателя едно описание на нашите нови наслади. Искам само да спомена, че на раздяла приятелката ми и аз определихме нашия празник в градината за следния понеделник, последният ден на карнавалната свобода. Само смъртта би могла да ме възпре да не отида точно на срещата, защото това може би щеше да е последният ден на нашите любовни наслади.

След като в понеделник сутринта П. Ч. потвърди още веднъж деня и часа, отидох на уреченото време. Първият час измина бързо в очакване въпреки нетърпението ми, но вторият беше с потискаща бавност. Въпреки това, очаквах още един трети, четвърти час, но тя не дойде. Намирах се в такова душевно състояние, че си представях най-ужасното нещастие. Ако Ч.Ч. не би могла да излезе, то би трябвало да дойде поне нейният брат, за да ми каже. Разбира се, възможно беше да го е възпрепятствувала някоя непреодолима пречка. Да я потърся сам в къщата й ми бе невъзможно, не можех дори заради това, че можехме да се разминем по пътя. Най-сетне в момента, когато църковните камбани забиха английския поздрав, при мен дойде само Ч.Ч. маскирана.

— Знаех положително — каза тя, — че ще бъдеш тук. Затова оставих майка ми да си приказва. И ето ме тук. Ти сигурно си полумъртъв от глад. Брат ми не се е мяркал целия ден. Сега бързо в нашата градина, защото и аз съм гладна. След това любовта ще ни утеши за всичко, което изтърпяхме днес!

Всичко това тя каза, без да ми даде време да кажа нито една дума. Впрочем нямах за какво да питам, тръгнахме и взехме една гондола, за да отплуваме към нашата градина. Вееше ужасен вятър, един вид вихрушка и понеже гондолата имаше само един гребец, ние наистина се намирахме в опасност. Ч.Ч. нямаше понятие за това и се шегуваше. Но движенията, които правеше, застрашаваха лодкаря и ако той паднеше във водата, нищо не би могло да ни спаси и вместо насладата, която търсехме, бихме намерили смъртта.

Казах й да стои спокойно, но от страх да не я изплаша, не се осмелявах да й кажа нищо за опасността, която ни заплашваше. Баркаролът нямаше нужда да взима под внимание същите съображения и ни извика със страховит глас, че и тримата ще бъдем изгубени, ако не седим съвсем неподвижно. Тази заплаха подействува и ние пристигнахме невредими до целта. Платих богато на лодкаря и той се засмя от радост, когато видя парите, които опасността му бе донесла.

Прекарахме в нашето казино шест блажени часа, по време на които извършихме безброй любовни геройства, този път не стана въпрос за спане. Само една мисъл смущаваше нашата радост, маскарадът бе минал и не знаехме как бихме направили възможни за в бъдеще нови любовни срещи. Уговорихме се да посетя брат й в сряда преди обяд и тя да се яви тогава както обикновено.

Сбогувахме се с добрата жена, която ни изрази своето най-голямо съжаление, че няма да ни види повече и ни пожела много щастие и успех. След това заведох благополучно приятелката си до нейната врата и си отидох вкъщи.

При ставането си по обяд видях за моя голяма изненада Дьо ла Хей с неговия ученик Калви, който беше един красив младеж, но в пълния смисъл на думата маймуна на своя майстор. Той вървеше, говореше, смееше се също като него, неговият говор беше също като този на йезуита — един правилен, но твърд френски език. Едно до такава степен пресилено подражание намерих скандално и счетох за необходимо да кажа на господин Дьо ла Хей да отучи непременно своя ученик от тези маниери, тъй като подобни унизителни папагалщини биха докарали на младия мъж горчиви подигравки. Докато изказвах възгледите си по този въпрос, яви се барон Бавоа, а той беше напълно на моето мнение, след като бе прекарал един час в обществото на младежа. Младият Калви умря две или три години по-късно. Дьо ла Хей, който страдаше от манията да възпитава млади хора, стана няколко месеца след смъртта да Калви дворцов интендант на младия рицар Морозини, на чийто чичо дължеше щастието си. Този чичо бе по това време комисар на републиката по регулирането на границите с Австрия.

Бях влюбен извънредно много и затова мислех, че не бива да отлагам стъпката, от която тогава зависеше щастието ми. Затова след ядене, щом гостите се сбогуваха, помолих господин Де Брагадино и приятелите му да се затворят с мен за два часа в един кабинет, в който никой нямаше достъп. След това им казах без заобикалки, че съм влюбен в Ч.Ч. и съм решен да я отвлека, ако те не намерят средства и пътища да склонят баща й да ми я даде за съпруга.

— Касае се — казах аз на господин Де Брагадино, — да ми се намери една служба, от която можем да живеем, и да се даде поръчителство за една сума от десет хиляди дукати, която младото момиче ще получи като зестра.

Те ми отговориха, че с удоволствие ще изпълнят желанието ми, ако Паралис им даде нужните указания. Повече не желаех. Прекарах два часа в нареждане на желаните от тях пирамиди от числа и най-сетне се разбра, че господин Де Брагадино лично трябваше да помоли от моя страна бащата за ръката на дъщеря му. Гадателят обясни този избор с това, че годежникът трябва да бъде същият, който е поръчителствувал за зестрата с цялото си настоящо и бъдещо имущество. Тъй като бащата на моята приятелка беше по това време на село, им казах, че ще бъдат точно осведомени за завръщането му и те трябва да бъдат всички заедно, когато господин Де Брагадино изпълнява задачата си.

Много доволен от резултата на моите усилия, се отправих на следната сутрин у П. Ч. Старата жена, която ме пусна да вляза, ми каза, че господинът не бил вкъщи, но госпожа майка му щяла да дойде да говори с мен. Тя дойде скоро с дъщеря си и двете ми се видяха много натъжени. Това ме изпълни с лоши предчувствия. Ч.Ч. ми каза, че брат й се намирал в затвора за дългове и било трудно да го освободят, понеже сумите, които дължал, били значителни. Майката й каза, плачейки, че била в отчаяние, защото не могла да плаща за издръжката му в затвора. Показа ми едно писмо, което той й беше написал и с което я молеше да предаде на сестра му едно друго писмо, приложено към първото. Попитах моята приятелка, дали мога да го прочета, тя ми го даде и аз видях, че я молеше да се застъпи за него пред мен. Върнах обратно писмото, като й казах да му пише, че ми е съвсем невъзможно да сторя нещо за него. Същевременно, принудих майката да приеме от мен за издръжката му двадесет и пет цехини, от които може да му изпрати засега една или две. Тя прие парите едва след като дъщеря й я помоли много настойчиво.

След като този не твърде приятен въпрос бе временно уреден, аз им изложих постъпките, които бях направил, за да получа ръката на моята любима. Старата дама ми благодари, тя намери държанието ми почтено и правилно, но ми каза да не храня надежда, защото мъжът й, който държал много на плановете си, бил обещал да я омъжи едва осемнадесетгодишна, и то само за някой търговец. Както тя ми каза, щял да дойде същия ден в къщи. Когато си отивах, моята любима ми пъхна една бележка, в която пишеше, че мога да идвам съвсем спокойно при нея посред нощ посредством ключа от малката вратичка, който вече имах. Ще я намеря в стаята на брат й. Това известие ме направи прещастлив, защото въпреки съмненията на майката, се надявах на пълен успех.

Отидох вкъщи и съобщих на господин Де Брагадино, че бащата на моята обожавана Ч.Ч. ще се върне в най-скоро време, почтеният стар господин седна веднага и написа в мое присъствие едно писмо до него. Молеше го да му определи часа, в който да го намери, за да говори с него по една важна работа. Помолих го да изпрати това писмо едва на следния ден.

Както читателят може да си помисли, не оставих към полунощ да ме чакат. Влязох безпрепятствено в къщата и намерих моя ангел, който ме прие с отворени обятия.

— От нищо не бива да се безпокоиш — каза тя. — Баща ми се върна здрав и бодър и вкъщи всичко спи.

— Само не и любовта, която ни кани към радост — извиках аз. — Тя ни покровителствува любима, а утре твоят баща ще получи писмо от моя достоен покровител.

При тия думи Ч.Ч. потрепери, тя имаше твърде вярно предчувствие.

— Баща ми — каза тя, — според чието мнение аз съм още дете, ще отвори очите си и Бог знае какво ще направи, за да се осведоми за поведението ми. Сега ние сме щастливи — още по-щастливи, отколкото при посещенията ни в Зуека, понеже можем да се виждаме свободно всяка нощ, но какво ще направи баща ми, когато узнае, че имам любовник!

— Какво може да направи? Ако ми откаже, ще те отвлека и патриархът не може да ни откаже брачната благословия. Ние ще си принадлежим един към друг за цял живот!

Прекарахме два часа заедно, но те изминаха повече в скърби, отколкото в наслади. Когато си отивах, обещах й следващата нощ да дойда пак. Прекарах тъжен останалата част от нощта. Към обяд господин Де Брагадино ми каза, че изпратил писмото на бащата и последният поръчал да му отговорят, че на следния ден щял да дойде лично в неговия палацо, за да получи заповедите му. Около полунощ бях пак при моята любима и я уведомих за всичко станало. Ч.Ч. ми каза, че писмото на сенатора го заинтересувало много и тъй като никога не бил имал работа с господин Де Брагадино, не можел да си представи какво би могъл да иска от него високопоставеният господин. Неизвестността, един вид страх и една объркана надежда, отнеха през двата часа, които прекарахме заедно, много от свежестта на нашата любовна радост. Бях убеден, че бащата на моята приятелка, господин К. Ч. след разговора си с господин Де Брагадино ще се върне веднага вкъщи, във всеки случай щеше да разпита строго дъщеря си и в смущението си Ч.Ч. би могла да се издаде. Тя самата чувствуваше това и беше силно обезпокоена. Това ме разтревожи извънредно много, а се страхувах да й дам какъвто и да е съвет, понеже не можех да предвидя как бащата щеше да подхване работата. Разбира се, тя трябваше да премълчи известни обстоятелства, които биха могли да му създадат лошо мнение за нас, трябваше да му каже истината и да се покаже много покорна. Намирах се в особено положение, преди всичко съжалявах за това, че бях направил решителната стъпка, именно защото тя трябваше да има за последствие един невъзвратим резултат. Имах силно желание да изляза от ужасната неизвестност и останах учуден, че моята млада приятелка беше много по-малко неспокойна, отколкото аз. Ние се разделихме с потиснати сърца, но все пак с надеждата, че ще се видим отново следващата нощ. Обратното ми се струваше нещо невъзможно.

На следващия ден след обяд К. Ч. дойде при господин Де Брагадино. Аз не се показах. Той прекара три часа с моите трима приятели и щом си отиде, узнах, че той отговорил, както майката ми бе предсказала, на това отгоре с едно много печално за мен обстоятелство: искал да даде дъщеря си в манастир за четири години, по време на които тя би могла да мисли за женитба. И като че ли за да смекчи отказа си, казал, че може да се съгласи с нашия брак, ако аз имам тогава осигурено съществуване. Намерих отговора му съкрушителен и в отчаянието, в което се намирах, не се и учудих, когато през тази нощ намерих малката вратичка заключена.

Повече мъртъв, отколкото жив си отидох вкъщи, там прекарах двадесет и четири часа в ужасната безпомощност, в която човек се намира, когато трябва да вземе някакво решение, а не знае какво. Мислех за отвличане, но открих хиляди трудности, поради които то можеше да не успее. И тъй като братът се намираше в затвора, то беше много трудно да се уреди размяна на писма с жена ми, защото в очите ми Ч.Ч. бе с по-голямо основание моя жена, отколкото ако бяхме получили благословията на свещеника и сключили договор пред нотариуса.

Измъчен от хиляди мрачни и отчаяни мисли, се реших да посетя на третия ден госпожа Ч. Една слугиня ми отвори и каза, че уважаемата госпожа отишла на село и не се знаело кога ще се върне. Това известие ме удари като гръм, стоях неподвижен като статуя, защото не виждах как бих могъл да получа и най-малкото сведение. Дадох си труд да изглеждам спокоен в присъствието на моите трима приятели, но се намирах в такова плачевно състояние, че реших да потърся П. Ч. в неговия затвор, защото се надявах да узная нещо чрез посредничеството му.

Отидох напразно, той не знаеше нищо, а и не исках да го уведомя. Разказа ми куп лъжи, които се престорих, че вземам за чиста монета. След като му подарих две цехини, оставих го с пожеланието за скорошно освобождение.

Непрекъснато мислех как бих могъл да се осведомя за състоянието на моята любима. Предполагах, че тя трябваше да е ужасно нещастна и си отправих най-горчиви укори, че съм причина за това. Бях загубил напълно апетита и съня си.

Два дни след това господин Де Брагадино и неговите двама приятели отидоха в Падуа, където искаха да прекарат един месец. Бях останал сам в палата, защото при тъжното душевно настроение ми бе невъзможно да ги последвам. Търсещ забрава, аз играех и понеже бях разсеян, губех постоянно. Бях продал всичко, което имаше някаква стойност и навсякъде дължах пари. Помощ можех да очаквам само от моите трима благодетели, но се срамувах да им разкрия положението си. Намирах се в настроение, в което човек лесно извършва самоубийство и мислех тъкмо за това, бръснейки се. В същия момент дойде един слуга и въведе в стаята една жена, която ми носеше писмо. Жената се приближи и ми даде писмото, като каза:

— Вие ли сте господинът, до когото е адресирано писмото?

Видях отпечатъка на един печат, който бях дал на Ч.Ч. и ми се стори, че ще падна мъртъв на земята. За да се успокоя, казах на жената да почака, исках първо да се дообръсна, но ръката отказваше да ми служи. Оставих бръснача настрана, обърнах гръб на жената и прочетох следното:

„Преди да ти пиша подробно, трябва да се уверя, дали жената е сигурна. Намирам се в този манастир като пансионерка, отнасят се с мен много добре и съм напълно здрава въпреки душевното вълнение, в което се намирам. Игуменката има заповед да не ме оставя да виждам никого и да не ми позволява каквато и да е кореспонденция. Между впрочем вече съм сигурна, че въпреки забраната ще мога да ти пиша. Не се съмнявам във верността ти, мой любими съпруже, и съм уверена, че никога няма да се усъмниш в сърцето, на което ти си единствен повелител. Разчитай, че ще направя с най-голямо усърдие всичко, което заповядаш, понеже аз ти принадлежа, и то само на теб. Отговори ми с няколко думи, докато се уверим в нашата пратеница. Мурано, 12 юни.“

Младото момиче беше придобило мъдрост за по-малко от три седмици, но, разбира се, нейна учителка беше любовта, а само любовта върши чудеса. Докато четях писмото на моята приятелка, се чувствувах като престъпник, който бе помилван в момента на екзекутирането му, или като някой, който възкръсва от смъртта. Нужни ми бяха няколко минути, за да си върна отново съзнанието и обикновеното хладнокръвие.

Попитах жената дали може да чете.

— Ах да, ако не знаех, господине, би ми вървяло много зле. Ние сме седем жени в служба на набожните калугерки от Мурано. Всяка от нас идва по един път през седмицата в определен ден във Венеция. Аз идвам всяка сряда и мога да ви донеса след осем дни отговор, ако желаете да напишете веднага писмо.

— Значи вие можете да разнасяте писма, които калугерките ви поверяват?

— Това не спада към същинската ми служба, но тъй като най-важната от нашите задачи е довереното разнасяне на писмата, то не биха могли да ни използуват, ако не бяхме в състояние да четем адресите на поверените ни писма. Калугерките искат да бъдат сигурни, че няма да предадем някое писмо на Петър, когато то е адресирано до Павел. Нашите набожни дами се страхуват винаги, че ще извършим някога подобна глупост. И тъй, вие ще ме видите след осем дни по същия час, но разпоредете се да бъдете събуден, ако спите, защото минутите ни се измерват с аптекарски везни. Преди всичко осланяйте се на моето мълчание докато имате работа с мен, защото ако не можех да мълча, бих загубила прехраната си, а какво бих могла да правя тогава като вдовица с четири деца, едно осемгодишно момче и три красиви момичета, най-възрастното от които е едва на шестнадесет години? Вие ще можете да ги видите, когато дойдете някога в Мурано. Аз живея до църквата срещу градината и съм винаги вкъщи, ако не съм заета в манастира, защото там постоянно има работа. Госпожицата, още не зная името й, защото е едва от осем дни при нас, ми предаде скришом писмото. А как сръчно направи това! О, тя трябва да е също така умна, колкото красива, защото трите калугерки, които присъствуваха, не забелязаха нищо. Заедно с писмото тя ми даде и тази бележка за мен. Оставям ви я и нея. Бедното дете! Моли ме да мълча, но пишете й, моля, че може да бъде напълно спокойна, доверете ми се, без да имате грижа. За другите не бих казала същото с положителност. Считам ги всички за честни — защото бог да ме пази да помисля лошо за ближния си, но вижте, те всички са невежи и сигурно дрънкат най-малко при изповед. Аз, слава богу, зная много добре, че трябва да призная на изповедника си само моите грехове, а да предадеш писмото на една християнка до един християнин, това не е грях. Освен това моят изповедник е един добър стар монах и аз мисля, че е глух, защото добрият човек не ми отговаря никога.

Нямах намерение да разпитвам жената, но дори и бях поискал, тя не би ми дала време за това, защото без да й задам нито един въпрос, тя ми разказа всичко, което желаех да узная. Тя явно нямаше никакво друго намерение, освен да ме накара да използувам само нея.

Седнах веднага, за да отговоря на моята любима затворница, имах намерение да й пиша само няколко реда. Но не ми бе възможно да й пиша толкова малко. Моето писмо беше словоизлияние от четири страници, а вероятно съдържаше по-малко, отколкото едната страница на нейното писмо. Казах й, че нейното писмо ми е спасило живота и питах дали бих могъл да се надявам да я видя. Писах, че съм дал на пратеницата една цехина, а втора тя щяла да намери под печата на писмото, щях да й пращам толкова пари, колкото тя има нужда. Молех я да ми пише редовно всяка сряда, би могла да бъде сигурна, че писмата й никога няма да са достатъчно дълги, би трябвало да ми пише изчерпателно не само как е тя и какво трябва да прави там, но и как мисли да скъса веригите и да премахне всички пречки, които биха могли да се противопоставят на нашето взаимно щастие. Посъветвах я да напрегне целия си ум, за да спечели обичта на калугерките, и послушниците, но без да се доверява на никоя и да не издава никога недоволството си, че е изпратена в манастир. Похвалих я за това, че е била така сръчна да намери средства и пътища да ми пише, въпреки забраната и й обърнах внимание, че никога не трябва да се оставя да бъде изненадана при писането на писмата, защото ако се случи това, то стаята й ще бъде сигурно претърсена и биха й отнели всичко написано, което биха намерили.

Запечатах писмото така, че монетата остана съвсем незабележима под печата, след това дадох на жената пари, като й казах, че ще получава същото възнаграждение всеки път, когато ми донася писмо от моята приятелка. Съглеждайки в ръката си една цехина, добрата жена започна да плаче от радост, каза ми, че за нея не съществува никакво наказание и че ще предаде писмото на госпожицата веднага щом остане сама с нея.

Бележката, която Ч.Ч. беше предала на жената заедно с писмото, гласеше следното:

„Добрият бог ми даде идеята, добра жено, да се обърна към вас, а не към някоя друга. Предайте това писмо на адреса, а ако въпросното лице не е във Венеция, върнете ми го обратно. Трябва да предадете писмото лично нему и ако го намерите, ще получите веднага отговор, който можете да ми предадете само когато бъдете сигурна, че не сте наблюдавана“.

Любовта е непредпазлива само в надеждата за наслада, но щом се касае да се предизвика връщането на едно щастие, разрушено от някоя нещастна случка, то любовта е толкова остроумна, че предвижда и най-малките обстоятелства. Писмото на моята прелестна приятелка ми донесе голяма радост, мигът на най-дълбоката скръб се превърна в най-висше блаженство.

Сега бях сигурен, че мога да я отвлека, даже и стените на нейния манастир да са защитени с топове. Когато пратеницата си отиде, помислих първо как бих могъл да прекарам най-добре седемте дни, които трябваше да изминат до получаването на второто писмо. Развлечение можеше да ми донесе само играта, а всички мои познати бяха в Падуа. Накарах да стегнат куфарите ми и да ги отнесат веднага до буркиело, който тъкмо трябваше да отплува. Самият аз отпътувах до Фузине и оттам яздих с отпуснати юзди до Падуа, където се намерих за по-малко от три часа пред палацо Брагадино. В същия миг моят скъп покровител се връщаше вкъщи за обяд. Той ме прегърна нежно и като видя, че бях цял в пот, каза:

— Убеден съм, че не е било нужно да бързаш.

— Не — отговорих аз, — но съм гладен като вълк.

Братската тройка се зарадва от сърце да ме види отново, особено когато им казах, че ще остана шест дни при тях. Дьо ла Хей се храни с нас, веднага след обяд той се затвори с господин Дандоло и останаха два часа заедно. През това време аз бях легнал да поспя и господин Дандоло дойде до леглото ми да ми каже, че съм дошъл тъкмо навреме, за да запитам нашия гадател относно една работа, която засягала само него лично. Той ми постави въпросите и помоли да намеря отговорите. Искаше да знае, дали ще стори добре да се съгласи с плана, който Дьо ла Хей му предложил.

Отговорът на гадателя бе отрицателен.

Изненадан, господин Дандоло зададе втори въпрос. Питаше какви причини са накарали духа Паралис да даде отрицателен отговор.

Аз построих кабалистичната пирамида от цифри и наредих да излезе от тях следния отговор:

— Исках да зная мнението на Казанова и понеже то е против предложението на Дьо ла Хей, то не искам да чувам вече за работата.

Колко голяма е силата на внушенията! Добрият човек се радваше, че може да стовари вината за отказа върху мен и се отдалечи напълно доволен. Аз не знаех за какво се отнасяше, а и не бях любопитен да узная, неприятно ми беше само, че един последовател на Лойола желаеше да постигне нещо при моите приятели без мое посредничество и исках да дам на интриганта да разбере, че моето влияние е по-голямо от неговото.

След това се облякох и отидох в операта, където седнах при една фараонова маса и загубих всичките си пари. Щастието все още ме караше да чувствувам, че то невинаги е в съгласие с любовта. Моето положение покруси сърцето ми, легнах си преизпълнен със скръб. При събуждането си видях Дьо ла Хей да стои пред мен със светнало лице. С израз на най-предано приятелство той ме увери, че изпитвал най-искрени чувства към мен. Знаех за какво се отнасяше и очаквах спокойно как ще се развие работата.

— Мой мили приятелю — каза най-сетне той, — какво ви е накарало да предумате господин Дандоло да не се съгласи с предложението ми?

— Че какво сте му предложили?

— Вие го знаете.

— Ако го знаех, не бих ви питал.

— Самият той ми каза, че сте го съветвали да не се съгласи.

— Че съм го съветвал да не се съгласи, признавам, но по никой начин не съм го отклонил от решението му, защото ако е бил решен, не би имал нужда от съвет.

— Както искате. Но смея ли да ви помоля да кажете основанията си.

— Кажете ми първо за какво се отнася.

— Не ви ли го каза сам той?

— Възможно е. Но ако желаете да ви кажа основанията си, трябва да науча от вас самия всичко, понеже той говори с мен под най-голяма тайна.

— Какво означава това въздържание?

— Всеки има своите принципи и разбирания. Имам твърде добро мнение за вас, за да не вярвам, че вие бихте постъпили точно така, както и аз, защото ми се струва, че съм ви чул да казвате, че в тайните работи човек трябва да се предпазва от изненади.

— Признавам, че вашето основно правило е добро. Обичам предпазливостта. И тъй, работата се отнася до следното: Както знаете госпожа Триполи е останала вдовица и господин Дандоло я ухажва упорито. Младата, красива и свежа дама, която впрочем живее много почтено, иска да стане негова жена. Тя ми се довери и тъй като мога да считам такъв брак за похвален, както от светска, така и от религиозна гледна точка, то аз се заех с искрено удоволствие за тази работа. Мисля дори, че господин Дандоло беше склонен на тази женитба, когато ми каза, че днес ще ми съобщи отговора си. Съвсем не се учудвам, че ви е помолил за съвет относно тази работа, защото предпазливият човек постъпва добре, като се допитва до разумен приятел, преди да се реши на окончателна стъпка от такава важност. Но искам да ви кажа открито, че се учудвам, че тази женитба не намира вашето одобрение. Извинете, ако изявя желанието си да узная защо мнението ви се различава от моето.

Бях зарадван, че съм разкрил всичко и че съм дошъл тъкмо навреме, за да възпра приятеля си, който беше олицетворение на самата добрина, от подобна смешна женитба. Отговорих на моя Тартюф, че обичам господин Дандоло и познавайки темперамента му, съм убеден, че една женитба с жена като синьора Триполи би скъсила живота му.

— Затова ще признаете, че като искрен приятел трябваше да го посъветвам да откаже. Не си ли спомняте, като ми казахте, че същата причина ви е възпряла да се ожените? Не си ли спомняте, че в Парма защитавахте пред мен най-убедително безбрачието? Имайте също така предвид, че всеки човек е малко егоист, аз също съм малко такъв и затова мисля, че жената на господин Дандоло би упражнявала известно влияние върху него и че всичко, което тя би спечелила в това отношение, би означавало загуба за мен. Виждате значи, че не би било естествено да го посъветвам да се реши на една стъпка, която би била напълно в моя вреда. Ако можете да ми кажете, че изтъкнатите от мен основания са незначителни, или софистични, то говорете. Тогава ще се откажа пред господин Дандоло от всичко, което съм казал. След връщането ни във Венеция госпожа Триполи ще стане негова жена, но ви казвам предварително, че ще се предам, само ако можете да приведете убедителни доводи.

— Не се считам достатъчно силен, за да ви убедя. Ще пиша на госпожа Триполи, че трябва да се обърне към вас.

— По-добре не й пишете, защото ще помисли, че искате да се подиграете с нея. Мислите ли, че тя е толкова глупава, за да си въобрази, че ще се съглася с желанията й? Тя знае, че не я обичам.

— Та откъде би могла да знае, че не я обичате?

— Тя не може да не е забелязала, че никога не съм имал желанието да й бъда представен от господин Дандоло. Запомнете, докато аз живея с тримата приятели, те няма да имат никакви жени. Вие сам можете да се ожените, ако имате желание за това, обещавам ви, че няма да преча на вашите планове, но ако искате да останем приятели, откажете се от плана да ми отнемете приятелите.

— Тази сутрин сте много хаплив!

— Тази нощ загубих всичките си пари.

— Значи попаднал съм на неудобен момент. Довиждане!

От този ден Дьо ла Хей стана мой неприятел и допринесе немалко, за да ме вкара две години по-късно в оловните килии, не чрез клевети (тъй като не вярвам, че той, макар и йезуит, бе способен на такива, дори и у тези хора понякога се проявява характер), но чрез тайнствени забележки пред набожни хора. Мисля, че трябва да обърна внимание на читателите си, че ако харесват подобни хора, то по-добре да не четат моите спомени, защото аз не съм човек, който отдава някакво значение на това изчадие. За хубавата женитба повече не стана дума. Господин Дандоло отиваше всеки ден, както преди при своята хубава вдовица, а аз си забраних чрез моя гадател да стъпя някога в къщата й.

Когато Дьо ла Хей ме напусна, ми дойде на гости един млад човек от Милано, дон Антонио Кроче. Бях се запознал с него в Реджо, беше голям играч и опитен измамник в играта. Каза ми, че ме видял като съм изгубил парите си и искал да ми направи предложение как бих могъл да си възвърна изгубеното. Трябвало да взема участие наполовина в една банка, която той уреждал в своето жилище, за играчи имал на разположение седем или осем богати чужденци, които ухажвали жена му.

— Ще дадеш триста цехини в банката ми и ще ми помагаш като крупие. Аз имам също триста цехини, но те не са достатъчни, защото имаме работа със силни играчи. Ела да ядеш у мен, ще се запознаеш с тях. Утре е петък, тогава можем да играем, понеже операта е затворена. Бъди уверен, че ще спечелим, понеже само от един швед на име Гиленспец можем да вземем двадесет хиляди цехини.

Не можех да очаквам никаква помощ, или най-много можех да се надявам за такава само от господин Де Брагадино, а се срамувах да се обърна към него. Чувствувах добре, че всъщност предложението на Кроче не бе морално. Но ако отблъснех предложението му, то чрез това кесиите на обожателите на синьора Кроче не биха били третирани по-малко зле, някой друг би използувал стечението на обстоятелствата. Моите представи за морал не бяха достатъчно строги, за да ме накарат да му откажа помощта си като адютант и да отблъсна частта си от плячката.

И така, приех поканата му.

Глава шестнадесета

Спечелвам отново пари. Приключението ми в Доло. Разбор на едно дълго писмо от моята приятелка. Лоша шега, която П. Ч. ми изиграва във Виченца. Трагикомичната случка в странноприемницата.

Нуждата, тази неумолима повелителка и мое единствено извинение, ме направи съучастник на този разбойник. Оставаше само да намеря нужните триста цехини, но преди да се заема с това, исках първо да опозная избраните за оскубване жертви и идола, към който те отправяха своите почитания. Кроче ме заведе до Прато де ла Вале, където намерихме в кафенето уважаемата госпожа, заобиколена от кръг непознати господа. Тя беше красива, но тъй като един секретар на императорския посланик граф Розенберг се беше сближил с нея, никой венециански благородник не се осмеляваше да я доближи. Господата, за които се интересувах, бяха шведът Гиленспец, англичанинът Мендекс, за когото вече говорих, един хамбургчанин и трима или четирима други.

След отличното ядене, гостите пожелаха фараонова банка, но Кроче не се съгласи. Това ме изненада, защото като сръчен играч той би могъл да пробва щастието си дори и с триста цехини[1]. Работата ми изглеждаше подозрителна, но той не ме остави дълго в неизвестност, а ме заведе в кабинета си и ми показа петдесет дублони, те правеха повече от триста цехини. Когато видях, че нечестният играч не искаше да ме обере, му казах, че ще набавя сумата, а той покани веднага всички присъствуващи за следващия ден на вечеря. Уговорихме се, че ще делим всяка вечер и че той не бива да приема залози не в брой.

Трябваше да намеря парите, но към кого можех да се обърна? Не знаех никого, когото бих могъл да помоля, освен господин Де Брагадино. Добрият и великодушен стар господин не притежаваше сумата, защото както обикновено, касата му бе празна, но той намери един лихвар — за жалост, винаги се намират такива изчадия за опропастяване на младежта — и последният ми даде срещу една приподписана и от него полица хиляда венециански дуката. Това бе точно сумата, която ми бе нужна.

Отидох на вечерята, Кроче държа банката чак до зори и ние си поделихме шестстотин цехини. На следния ден се игра отново, Гиленспец загуби сам две хиляди цехини, Мендекс — хиляда. В чест на неделята се направи пауза, но в понеделник банката спечели четири хиляди цехини. Във вторник всички се хранихме заедно и веднага след ядене играта започна отново, едва бяха поставени няколко залога, когато влезе един полицай ефрейтор на подеста[2] и каза на Кроче, че имал заповед да му каже две думи на четири очи. Те излязоха, скоро след това Кроче се върна малко смутен и ни каза, че току-що получил заповед да не държи повече банка в своето жилище. Красавицата припадна, играчите се разбързаха, а аз последвах техния пример, след като бях прибрал половината от лежащото на масата злато. Страх ме беше, че би могло да дойде и нещо по-лошо, затова си отидох. На сбогуване Кроче ми каза, ще се видим отново във Венеция, защото получил заповед да напусне града за двадесет и четири часа. Не се учудих на това, понеже той беше общоизвестен, но в очите на подеста най-голямото му престъпление беше това, че той скубеше играчите, а желателно беше те да носят парите си във фоайето на операта, където повечето държатели на банки бяха венециански благородници.

При ужасно време, с настъпването на нощта отпътувах на кон с отпуснати поводи, нищо не би могло и да ме задържи, защото на следния ден трябваше да получа писмо от моята мила затворница. На шест мили от Падуа конят ми падна и левият ми крак остана под него. Пощальонът, който яздеше пред мен, бе чул шума от падането, изтича и ме освободи, не бях ранен, но конят ми окуця. Възползувах се от правото си и се качих на коня на пощальона, но безсрамният дангалак го хвана за юздата и не искаше да ме пусне да продължа. Опитах се да му обясня, че не е прав, но той не искаше да разбере и не ме пускаше. И тъй като бързах да пристигна във Венеция стрелях срещу него с пистолета си, но не го улучих. Уплашен, той избяга и аз препуснах стремглаво. Пристигайки в Доло, отидох в обора и оседлах сам един кон, който пощальонът ми посочи като много добър.

Беше един часа през нощта, от проливния дъжд пътищата се бяха размекнали и беше така тъмно, че не се виждаше нищо на две крачки. Започна да се зазорява, когато пристигнах във Фусине.

Лодкарите ми казаха, че ще има нова буря, но не обръщах внимание на никаква опасност, качих се на една четиривеслена лодка и пристигнах вкъщи здрав и читав, но измокрен до кости. Не бе изминал и четвърт час, когато пратеницата от Мурано ми предаде едно писмо. Тя каза, че ще се върне след два часа, за да вземе отговора. Писмото беше дълъг седем страници дневник, чието дословно възпроизвеждане сигурно ще отегчи читателя, затова предавам само една извадка.

След разговора с господин Де Брагадино бащата на Ч.Ч. отишъл вкъщи, повикал майката и дъщерята в своята стая и попитал приятелски любовницата ми, къде се е запознала с мен. Тя му отговорила, че говорила с мен четири или пет пъти в стаята на брат си, там аз съм я попитал дали е съгласна да ми стане жена и тя отговорила, че това зависело от баща й и от майка й. Баща й отговорил, че е още много млада, за да мисли за женитба, освен това не била още самостоятелна. След като издал тази присъда, отишъл в стаята на своя син и заключил малката врата, също и вратата, водеща към стаята на майката. Заповядал на дъщеря си да ми съобщи, че ще отиде на село, в случай че бих се отбил у нея да я посетя.

Два дни по-късно я потърсил и я намерил да седи до леглото на болната си майка. Казал й, че леля й щяла да я отведе в манастир и там щяла да остане като пансионерка до момента, когато получи съпруг от ръцете на родителите си. Тя му отговорила, че се подчинява напълно на волята му и ще бъде послушна. Зарадван от това, баща й обещал да я посети и я уверил, че и майка й ще дойде, щом бъде отново здрава. Изпратили дрехите и леглото й в манастира, където тя била много доволна от стаята си и от калугерката, на която била дадена, за да й служи. Под страх от папска анатема, вечно проклятие и някои други заплахи, тя й забранила да получава писма или посещения, или да пише някому, впрочем същата калугерка й дала книги, хартия и мастило, и нощем моята приятелка, престъпвайки манастирските правила, ми описваше всички тези подробности. Съобщаваше ми, че считала пратеницата за мълчалива и вярвала, че ще остане такава, защото била бедна и моите цехини представлявали едно малко състояние за нея.

Пишеше с шеговити изрази, че най-красивата от всички калугерки в манастира била лудо влюбена в нея, давала й два пъти дневно уроци по френски език и й забранила приятелски да завързва запознанства с останалите пансионерки. Тази калугерка била едва на двадесет и две години, била красива, богата и щедра, всички останали калугерки я уважавали. „Когато сме сами — така ми пишеше моята приятелка, — тя ми дава толкова нежни целувки, че би я ревнувал, ако тя не беше жена. Относно плана за отвличане ми пишеше, че считала изпълнението му за не много мъчно, но все пак предпазливостта би трябвало да ни посъветва да почакаме дотогава, докато тя опознае достатъчно местността. Напомняше ми за вярност, и накрая ме молеше да й подаря портрета си в един пръстен, но той трябвало да бъде направен тайно, тъй че никой освен нас да не знае за това. Могъл съм да й изпратя пръстена чрез нейната майка, последната била оздравяла и отивала всеки ден на първа литургия в тяхната енорийска църква. Добрата й майка щяла да бъде много зарадвана да ме види отново и щяла да направи всичко, което бих поискал от нея. Освен това, така завършваше тя, надявам се за няколко месеца да бъда в едно състояние, което ще причини неприятност на манастира, ако са решили непременно да не ме пуснат.“

Тъкмо бях готов с отговора си, когато пратеницата Лаура дойде отново, за да го вземе. След като й подарих обещаната цехина, дадох й един пакет с червен восък, хартия, пера и запалка. Обеща да го предаде на моята красавица. Приятелката ми й казала, че съм неин братовчед и Лаура се преструваше, че вярва на това.

Не знаех какво да правя във Венеция, а освен това мислех, че честта ми изисква да се покажа в Падуа, защото иначе би могло да се предположи, че и аз съм получил като Кроче същата заповед за интерниране. Затова закусих набързо и взех един щемпелуван пътнически билет от римската поща. Предполагах, че моят пистолетен изстрел и окуцелият кон са разсърдили съдържателите на пощите, но те не можеха да ми откажат коне, щом им покажех моя щемпелуван билет. По отношение на пистолетния изстрел не ме беше страх, защото не бях улучил нарочно безсрамния пощальон, а дори и да го бях прострелял на земята, това не би имало никакви последствия. Във Фусине наех двуколка, понеже бях толкова уморен, че не бих могъл повече да яздя. И тъй пристигнах в Доло, където ме познаха и отказаха коне. Вдигнах шум, съдържателят на пощата излезе и заплаши, че ще накара да ме арестуват, ако не му платя увредения кон. Отговорих му, че ако конят е умрял, то аз трябва да оправя сметките си със съдържателя на пощата в Падуа, но последният не бе ми отказал незабавно бодри коне. С тези думи му показах вдъхващия уважение щемпелуван билет. При вида му той намали чувствително тона, но все пак каза, че ако ми даде коне, то те нямало да ми бъдат от полза, защото съм се отнесъл толкова лошо с пощальона, че никой няма да иска да ме придружи.

— Тогава вие ще ме придружите! — извиках аз.

Той се изсмя в лицето ми и ми обърна гръб. Взех двама свидетели и отидох при един нотариус, който състави протокол, чрез който приканвах съдържателят на пощата да ми даде веднага коне при глоба от десет цехини за всеки час закъснение.

Без съмнение постмайсторът очакваше вече това, защото, щом узна за моя документ, нареди да доведат два диви коня от обора. Видях, че имаше намерението да ме събори по пътя, може би даже да ме изтърси в реката, но казах хладнокръвно на пощальона, че в същия момент, в който ме събори, ще му пратя един пистолетен куршум в челото. Силно уплашен, той заведе конете отново в обора и обясни на господаря си, че няма да пътува с мен. По това време дойде един куриер и поиска шест впрегатни коне и два коня за езда.

Дадох на постмайстора да разбере, че никой няма да замине преди мен, а ако се противи, ще се пролива кръв. За да подсиля действието на заплахата, извадих пистолета си. Човекът псуваше и проклинаше, но понеже никой от присъствуващите не му даде право, той си отиде.

Пет минути по-късно дойде внезапно в красива берлина Кроче със своята жена, една камериерка и двама лакеи с големи ливреи. Той слезе, ние се прегърнахме, а аз му казах с тъжно изражение, че не може да продължи пътуването си.

Разказах му случката, той се съгласи с мен и така ругаеше като големец, че всички затрепериха от страх. Съдържателят на пощата беше изчезнал, дойде обаче жена му и заповяда да ме обслужат. Между другото Кроче ми каза, че правя добре, като се връщам в Падуа, тъй като там се носел слух, че съм отпътувал по висша заповед. Обещах му да го посетя през следващата седмица. За четири вечери той беше спечелил от игра десет хиляди цехини, от които аз получих половината. Изплатих бързо дълговете си и освободих всички заложени ценни предмети. Мошеникът ми беше донесъл щастие и нещастието, което дотогава ме следваше по петите, изчезна веднага.

Пристигнах благополучно в Падуа и пощальонът, който може би от страх ме бе возил отлично, остана доволен от мен. Наградих го богато, защото исках да живея в мир с подобни хора. Моите трима приятели бяха извънредно зарадвани от пристигането ми, защото бързото ми отпътуване ги беше обезпокоило. Разбира се, господин Де Брагадино не се беше загрижил, защото ден преди заминаването си му бях предал моята касета. Неговите двама приятели обаче бяха повярвали на носещия се в града слух, че подестът изпратил и на мен заповед да напусна града. Те не бяха и помислили, че срещу мен като венециански гражданин не можеше да се приложи подобна принудителна мярка.

Бях уморен, но вместо да си легна в леглото, се наконтих и отидох немаскиран в операта. Казах на моите приятели, че трябва да се покажа, за да накажа лошите езици. Дьо ла Хей обаче не пропусна да отбележи:

— Радвам се извънредно много, ако всичко, което се говори, не е вярно, но сам вие сте виновен, защото прибързаното ви отпътуване даде добър материал за предположения.

— И за клевети…

— Възможно е, но публиката иска да знае всичко и това, което не може да отгатне, тя го измисля.

— А глупаци и зложелатели проявяват усърдие да разпространяват тези измислици.

— Все пак установено е, че сте искали да застреляте пощальона. И това ли е клевета?

— Най-голямата от всички! Вярвате ли, че една сигурна ръка би могла да не улучи един човек на разстояние колкото една ръка?

— На това, разбира се, трудно може да се повярва, но поне е сигурно, че конят е мъртъв и че вие ще го заплатите.

— Не. Не съм длъжен да го заплатя дори и да беше ваш, тъй като пощальонът яздеше пред мен. Вие знаете толкова много — не ви ли е известно това предписание на пощите? Освен това бързах, защото бях обещал на една красива жена да закусвам на другия ден с нея, а известно ви е, че подобно обещание не бива да не се удържи.

Господин Дьо ла Хей изглеждаше малко обиден от твърде хапливата ирония, с която водех този разговор. Но той бе още по-дълбоко засегнат, когато извадих от джоба си фишек цехини и му върнах сумата, която ми бе заел във Виена. Никога човек не е толкова остроумен, както когато има добре натъпкана кесия в джоба, тогава се намира тъй лесно точната дума. Господин Де Брагадино намери, че явяването ми немаскиран в операта е много правилно.

Когато се явих в партера, всички направиха учудени лица и множество хора ме поздравиха, може би искрено, може би не. След първия балет отидох в игралната зала и в пет раздавания на картите спечелих петстотин цехини.

Полумъртъв от глад и умора, си отидох вкъщи, за да се похваля с победата си пред тримата приятели. Приятелят Бавоа, който тъкмо беше там, използва случая да ме помоли да му заема петдесет цехини, които никога не ми върна. Но, за да бъда справедлив, трябва да кажа, че никога не съм му ги искал.

Мисълта ми беше заета постоянно с моята любима Ч.Ч. и аз прекарах целия следващ ден, като накарах един сръчен пиемонтски художник, който тогава се бе спрял в Падуа и по-късно спечели много пари във Венеция, да ме нарисува в миниатюра. Когато портретът бе завършен, той ми нарисува в същата величина една красива Света Катерина, а един опитен златар от Венеция ми направи великолепен пръстен. В рамката се виждаше само светицата, но една почти незабележима синя точка върху бялата емайлена основа бе свързана с пружина, която откриваше моя портрет, щом се натиснеше с върха на игла върху точката.

В петък ми предадоха едно писъмце в момента, когато ставахме от масата. За голяма моя изненада познах почерка на П. Ч. Съобщаваше ми да го потърся в гостоприемница „Звезда“, имал да ми съобщи нещо, което щяло да ме заинтересува. Тъй като помислих, че би могло да бъде нещо, което се отнася до сестра му, отидох веднага.

Намерих го заедно с госпожа Ч. и след като го поздравих за освобождаването му, го попитах какво има да ми съобщи.

— Зная положително — каза ми той, — че сестра ми е в един манастир и бих могъл да ви кажа името на този манастир, щом се върна във Венеция.

Престорих се, че не зная нищо и му казах:

— Много ще ви бъда задължен.

Но тази новина бе само предлог, за да ме накара да го посетя, а неговото голямо усърдие имаше по-друга причина, отколкото желанието да ми услужи.

— Продадох — каза той, — срещу петнадесет хиляди дуката моя договор за доставка на провизии за три години. Човекът, с когото сключих тази сделка, издействува освобождаването ми от затвора за дългове, като поръчителствува за мен и освен това ми даде предплата от шест хиляди гулдена в четири менителници.

Той ми показа книжата, които бяха заверени с един подпис, който не познавах, но който той обяви за солиден и след това продължи:

— Искам да купя във Виченца копринени платове за шест хиляди гулдена и ще платя на фабрикантите с тези менителници. Сигурен съм, че ще мога да продам бързо платовете с печалба десет на сто. Елате с нас, ще ви дам платовете за двеста цехини и по такъв начин ще имате покритие за поръчителството, което бяхте така добър да дадете за пръстена ми. В двадесет и четири часа всичко ще бъде уредено.

Историята не бе по моя вкус, но се заслепих от желанието да добия покритие на сумата, за която бях поръчителствувал, защото предвиждах, че рано или късно трябваше да я платя. Ако не отида с тях, мислех си аз, той ще продаде платовете с двадесет и пет процента загуба, и аз не ще получа нищо. Обещах му да отида. Той ми показа различни препоръчителни писма до първите фирми във Венеция и ние се уговорихме да отпътуваме на следната сутрин много рано.

На разсъмване бях в „Звездата“. Пристигна една кола с четири коня, а съдържателят дойде със сметката и П. Ч. ме помоли да я платя. Сметката възлизаше на пет цехини, в които влизаха четирите, които съдържателят бе платил за колата, с която те бяха пристигнали от Фусине. Видях, че ме мамят, но се престорих на равнодушен и платих. Хитрецът беше отпътувал от Венеция без нито един хелер.

След три часа пристигнахме във Виченца, където отседнахме в „Шапката“. Господин П. Ч. поръча изтънчен обяд и след това ме остави сам с дамата си, за да потърси своите фабриканти.

Когато останахме насаме с нея, тя започна да ме укорява с любезен тон.

— Обичам ви от осемнадесет години — каза тя, — тъй като ви видях за пръв път в Генуа, когато бяхме на девет години.

Наистина не си спомнях за това, но то бе вярно. Тя беше дъщеря на един антиквар, приятел на господин Гримани, който ме бе настанил у лошата славонка. Трябваше неволно да се засмея, защото си спомних, че майка й ме бе обичала.

След малко дойдоха прислужници от различни магазини и донесоха платове, при вида на които лицето на госпожа Ч. се проясни. За по-малко от два часа цялата стая се изпълни с тях и П. Ч. се върна с двама търговци, които бе поканил на обяд. Госпожа Ч. блестеше с любезни закачки, яденето се донесе и се лееха превъзходни вина. След обяд бяха донесени още стоки. П. Ч. се споразумя с господата относно цените. Но той поиска още стоки и те му обещаха, че ще ги получи на следния ден, макар да е празник.

На смрачаване дойдоха графовете, понеже във Виченца всеки благородник е граф. П. Ч. им беше оставил своите препоръчителни писма. Имаше един Бело, един Сесо, един Тренто — всички много любезни господа. Те ни поканиха в казиното на благородниците и там Ч. блестеше с прелестите и кокетството си. След като прекарахме два часа, П. Ч. покани всички присъствуващи господа на вечеря. На богато наредената трапеза цареше голямо веселие. Всичко това ми беше много отегчително и поради това не бях любезен, затова никой не размени нито дума с мен. Оставих веселата компания на масата, станах и отидох да си легна. На сутринта слязох на закуска. Стаята беше претъпкана със стоки и ми се струваше невъзможно П. Ч. да може да ги плати със своите шест хиляди гулдена. Той ми каза, че цялата сделка шест хиляди уредил на следващия ден и че сме били поканени на бал, в който щели да вземат участие всички благородници.

Фабрикантите, с които бе сключил сделка, дойдоха да се хранят у нас и трапезата бе отново уредена с най-голямо прахосничество.

Отидохме на бала, но не след дълго се разсърдих сериозно, защото всички гости говореха с Ч. и с П. Ч., който дрънкаше всевъзможни глупости, а когато аз си отварях устата, се правеха, че не ме чуват. Поканих една дама за менует, тя танцуваше с мен, но постоянно гледаше ту наляво, ту надясно и ме поставяше в ролята на някакво чучело. Започна се контратанц и те се наредиха така, че аз бях изключен. Ако бях в добро настроение, не бих позволил подобно отнасяне. Но сега й хвърлих само един поглед, пълен с презрение и предпочетох да напусна бала. Не разбирах какъв повод биха могли да имат благородниците от Виченца да се отнасят с мен по такъв начин. Може би ме пренебрегваха, защото в препоръчителните писма на П. Ч. не се споменаваше моето име, но те би трябвало да познават поне обикновените правила на учтивостта.

Показах се търпелив, тъй като на следната сутрин и без това щяхме да си заминем.

В понеделник уморената от бала двойка спа до обяд, след ядене господин П. Ч. излезе, за да плати избраните от него платове.

Във вторник трябваше да отпътуваме и аз копнеех, въздишайки за този миг с някакво мрачно предчувствие. Графовете, които П. Ч. беше поканил, бяха възхитени от неговата любовница и дойдоха на вечеря, но аз избягнах да седна с тях на масата.

Във вторник сутринта ми съобщиха, че закуската е сложена, и понеже закъснях малко, келнерът дойде още веднъж и ми каза, че моята съпруга ме молела да побързам. При думата съпруга залепих на дангалака силна плесница, в яда си го преследвах с ритници по цялата стълба. Силно разгневен, се втурнах в стаята, където ме очакваха и попитах П. Ч. кой нехранимайко ме е препоръчал в гостоприемницата за съпруг на уважаемата госпожа. Той ми отговори, че не знаел нищо, но в същия миг влезе съдържателят с голям нож в ръка и ме попита ядосано, защо съм изхвърлил келнера му надолу по стълбите. Извадих бързо един пистолет, насочих го към него и му заповядах да ми каже, кой ме е препоръчал в гостоприемницата за съпруг на дамата. Съдържателят отговори:

— Сам господин капитан П. Ч. ни каза да запишем така в книгата за чужденците.

Едва чул това, сграбчих безсрамника за яката и го блъснах в стената, ако съдържателят не бе застанал помежду ни, бих му смазал черепа с дръжката на пистолета. Красавицата се престори, че пада в несвяст — дами от нейната категория имат под ръка винаги сълзи и припадъци, мизерният П. Ч. викаше непрестанно:

— Това не е вярно! Това не е вярно!

Съдържателят изтича навън и донесе своята книга за чужденците, тикна я с яростен поглед под носа на подлеца и го покани да каже още веднъж, че не е диктувал сам П. Ч., императорски капитан и госпожа и господин Казанова. Хлапакът отговори, че го е разбрал криво, след което съдържателят го удари с книгата по лицето така силно, че той политна съвсем замаян към стената.

Когато видях, че мизерният страхливец допуска подобно унизително отнасяне, без да помисли, че носеше шпага, аз излязох, като помолих съдържателя да ми доведе една карета с два коня за Падуа. Почервенял от срам и побеснял от гняв, се качих в стаята си, разбирайки твърде късно огромната грешка, която бях направил, като се поведох с един нехранимайко.

Опаковах с възможната бързина ръчните си куфари. Тъкмо исках да изляза, когато в стаята ми влезе Ч.

— Излезте — казах й аз, — в яда си бих могъл да забравя уважението, което дължа на вашия пол.

Проливайки сълзи, тя се отпусна на един стол и ме замоли горещо да й простя, уверяваше ме, че била невинна, защото не присъствувала, когато хитрецът дал сведенията си. Дойде и жената на съдържателя и потвърди това. Моят гняв се изрази в думи, а и скоро видях да идва поръчаната от мен кола с два добри коня. Повиках съдържателя, за да му платя моята част от сметката, но той ми отговори, че понеже нищо не съм поръчвал, не съм му дължал нищо. Докато говорехме, дойде граф Бело.

— Държа бас, господин графе, че вие сте повярвали, че дамата тук е моя жена?

— Това е известно на целия град.

— Как? Гръм и мълнии! И вие сте могли да вярвате в това, макар да знаете, че живея сам в тази стая и макар да сте видели как завчера вечерта напуснах сам бала и как вчера не се храних с вас, а оставих дамата сама между всички господа?

— Има такива удобни съпрузи.

— Мисля, че нямам вид на такъв и ако вие не разбирате от честни мъже, елате с мен, ще ви го докажа!

Графът се спусна бързо по стълбата и напусна гостоприемницата. Нещастната Ч. бе полузадавена от сълзи, аз я съжалих, защото женските сълзи са оръжие, на което никога през живота си не съм могъл да противостоя. Размислих, че не би било добре, ако си отида, без да платя нещо, защото биха могли да се шегуват поради вдигнатия от мен шум и да ме заподозрат, че съм съучастник в измамата. Затова заповядах на съдържателя да ми донесе сметката, исках да платя половината. Той отиде да я донесе. Внезапно, проливайки сълзи, госпожа Ч. се хвърли в краката ми и извика, че ако я изоставя, щяла да бъде загубена, защото нямала никакви пари, а също и никакви вещи, които би могла да заложи.

— Как, уважаема госпожо? Нямате ли менителници на стойност шест хиляди гулдена или поне платовете, които купихте за тази сума.

— Платовете не са вече тук. Взеха ги всички обратно, защото фабрикантите само се изсмяха на полиците, които видяха и които според нас бяха налични пари. Те накараха да приберат отново всичко. Можеше ли да се предполага подобно нещо?

— Мошеник! Той е предвиждал какво ще се случи и затова ме е поканил да го придружа. Пада ми се! Трябва да понеса наказанието за моята грешка.

Сметката, която съдържателят ми донесе, възлизаше на четиридесет цехини — една огромна сума за тридневен престой, но в нея имаше много разноски на гостилничаря в пари. Разбрах веднага, че моята чест изискваше да платя цялата сметка и затова не се поколебах нито миг. Все пак, бях тъй предпазлив да поискам да ми се издаде разписка в присъствието на трима свидетели. След това дадох на племенника на съдържателя две цехини като обезщетение и удовлетворение за получените плесници и ритници. Но отказах същата сума на мизерната Ч., която ме помоли за това чрез съдържателката.

Така завърши това отвратително приключение, което ми даде горчива поука, от която би трябвало повече да се нуждая. Две или три седмици след това узнах, че граф Тренто накарал печалната двойка, за която не исках вече да чуя нищо, да замине на негови разноски. Един месец по-късно П. Ч. попадна отново в затвора, понеже човекът, който бе поръчителствувал за него, изпадна в несъстоятелност. Той беше достатъчно безсрамен, за да ме помоли коленопреклонно в едно дълго писмо да го посетя, но не му отговорих. Неумолим бях също и спрямо Ч., на която отказах твърдо трите й молби за свиждане, и тя изпадна в най-голяма мизерия.

Завърнах се в Падуа, където обаче останах само толкова, колкото бе нужно, за да взема пръстена си и да се нахраня с господин Де Брагадино, който няколко дни по-късно се върна във Венеция.

Пратеницата от манастира ми донесе в ранен утринен час моето писмо, прочетох го жадно, то беше нежно, но не съдържаше нищо ново. В отговора си описах на моята приятелка всичките подробности на отвратителната шега, която нейният брат — нехранимайко ми бе изиграл, същевременно й съобщих, че пръстенът е готов и описах тайното му устройство.

Следвайки дадените ми от моята Ч.Ч. указания, отидох една сутрин до едно място, откъдето можех да видя майка й да влиза в църквата. Влязох непосредствено след нея, коленичих до нея и й казах, че трябва непременно да й говоря. Тя ме последва в кръстообразния свод.

След като се опитах да й вдъхна смелост, като я уверих, че принадлежа с ненарушима вярност на нейната дъщеря, попитах я, дали ще я посети наскоро.

— В неделя — отговори ми тя — възнамерявам да прегърна моето мило дете, ще й разкажа за вас и това ще я зарадва много, но за мое голямо огорчение аз не смея да ви кажа къде е тя.

— Съвсем не искам да ми казвате, добра майко. Позволете ми само да ви помоля да й предадете този пръстен. Той носи образа на нейната светица-покровителка и вие трябва да й напомните да го носи винаги на пръста си, трябва само да й се моли всеки ден, понеже без нейната помощ няма да стане никога моя жена. Кажете й също, че аз от своя страна ще се обръщам всеки ден към свети Якоб, като казвам по едно кредо[3].

Възхитена от моите набожни чувства и от вероятността да може да внуши на дъщеря си този нов набожен мироглед, добрата жена обеща да изпълни всичките ми желания. Сбогувах се, като я помолих да предаде на дъщеря си за дребни нужди десет цехини, които й дадох. Тя взе парите, но ми обясни също, че мъжът й се грижел дъщеря й да не чувствува никога нужда.

Писмото, което моето момиче ми писа следващата сряда, бе преизпълнено с най-нежните и най-живите чувства. „Щом остана сама, — пишеше тя, — вземам веднага иглата и светицата се обръща, за да предостави на страстните ми целувки милите черти на съществото, което е всичко за мен. Непрестанно те целувам, дори и някоя калугерка да ме изненада, защото, когато дойде съвсем близо до мен, нужно е само да спусна капака и моята добра светица закрива всичко. Калугерките са възхитени от моята набожност и от моето доверие в покровителството на светлата ми патронка, която, както те казват, ми приличала напълно“. Това бе едно създадено само по фантазия красиво лице, но моята мила малка жена беше толкова красива, че красотата винаги й приличаше. Тя ми каза, че калугерката, при която учела френски език, й предложиха петдесет цехини за пръстена, но само заради приликата на образа със светицата, а не от любов към нейната покровителка, защото с последната тя се подигравала, като й прочитала историята на нейния живот. Благодареше ми за десетте цехини, които й бях пратил, понеже майка й ги предала в присъствието на няколко калугерки. Доставяло й удоволствие да прави малки подаръци на пансионерките и сега се видяла в положение да може да задоволи тази си склонност. „Моята майка — пишеше тя още — ми говори с най-голямо признание за твоята набожност. Тя е съвсем възхитена от нея. Моля те, не ми говори повече за моя недостоен брат.“

В продължение на четири или пет седмици тя пишеше в писмата си само за света Катерина. Пишеше, че треперела от страх всеки път, когато трябвало да я повери на тайнственото любопитство на някоя стара сестра от манастира, която държала пръстена на разстояние два пръста пред очите си, за да може да го види по-добре с очилата си и непрекъснато разглеждала емайла. „Треперя да не би случайно да натисне върху едва видимото копче! Защото какво бих правила, ако моята светица предложи внезапно на погледа й едно божествено, но съвсем неприличащо на светец лице? Кажи ми, как би трябвало да се държа в подобен случай?“

Един месец след повторното затваряне на П. Ч. търговецът, при когото бях поръчителствувал за пръстена ми показа моя подпис. Споразумях се с него и той ме остави на спокойствие, след като му заплатих двадесет цехини и му предоставих изключителните претенции върху изискуемостта на дълга. Недостойният П. Ч. ме отегчаваше непрекъснато от затвора със своите плачевни умолителни писма.

Кроче беше във Венеция и вдигаше голям шум около себе си. Построи си голяма къща, даваше добри угощения и държеше една фараонова банка, в която глупците изпразваха кесиите си. Тъй като предвиждах какво ще се случи рано или късно, не бях стъпил в къщата му, но когато се срещнехме някъде, ние се отнасяхме един с друг като добри приятели. Неговата жена доби момченце и той ме помоли да го кръстя. Не смятах, че мога да му откажа това, но след кръщенето и вечерята не стъпих повече в къщата на моя кум и сторих добре. Невинаги съм постъпвал така добре.

[1] Цехината струвала около дванадесет франка, дублонът — около седем пъти повече. — Б.пр. ↑

[2] Подеста (итал.) 1. В средните векове: пръв магистрат на града в Северна и Средна Италия, натоварен с полицейския надзор и с раздаване на правосъдие; 2. Днес — кмет. — Б.пр. ↑

[3] Лат. Вярвам. Име на католическа молитва, започваща с тази дума. — Б.пр. ↑

Глава седемнадесета

Кроче е изгонен от Венеция. Сгромбо. Неговото подло престъпление и неговата смърт. Едно нещастие сполетява моята любима Ч.Ч. Получавам безименно писмо от една калугерка и му отговарям. Любовна връзка.

Моят побратим направи във Венеция отлични гешефти и понеже беше любезен и принадлежеше към така нареченото добро общество, би могъл да продължава още дълго време по същия начин, ако се беше ограничил само с играта. Държавните инквизитори бяха много заети и те не си поставиха за задача да възпрепятствуват глупците да се разпореждат с имуществата си, глупавите — да станат разумни, а мошениците — да не измамват глупавите. Но Кроче бе подтикнат от един съвсем изключителен повод, който не му правеше чест, без разлика дали бе действувал с юношеска необмисленост, или от нравствена поквара.

Един благороден венецианец, благородник по рождение, но много неблагороден в нравствено отношение — някой си Сгромбо от семейство Грити, се влюбил в него и Кроче, било че искаше да се пошегува, било че споделяше вкуса му, не се показа жесток към него. За нещастие те не спазваха въздържанието, което благоприличието изисква и скандалът стана така явен, че правителството се видя принудено да изпрати на моя Кроче покана да напусне веднага града и да опита щастието си някъде другаде.

Скоро след това безчестният Сгомбро прелъстил и своите двама сина. За негово нещастие докарал по-младия до необходимостта да потърси помощ при един лекар. Ниската постъпка стана известна и бедното дете призна, че нямало смелостта да прояви непослушание спрямо своя създател. Намериха с право, че подобна подчиненост не спада към задълженията, които един син има към баща си и държавните инквизитори изпратиха отвратителния баща в цитаделата на Катаро[1], където той умря след едногодишно затворничество.

Смъртоносното действие на въздуха, който се диша в Катаро, е така известно, че същият налага такова наказание само на такива престъпници, които не се осмелява да осъди публично на смърт, защото се страхува, че един публичен процес би възбудил твърде голям шум.

Преди петнадесет години Съветът на десетте изпрати в Катаро адвоката Контарини, един благородник, който с красноречието си се издигнал до господар на висшия съвет и искаше да измени държавното законодателство. Той умря в Катаро след една година, от неговите съмишленици трибуналът намери за уместно да накаже само четирима или петима, а останалите да остави ненаказани. И последните започнаха от страх да изпълняват мълчаливо дълга си.

Сгромбо, когото споменах по-горе, имаше прелестна жена, която предполагам, че е още жива. Тя се казваше Корнелия Грити, бе прочута както със стройното си тяло, така и с ума си и бе запазила красотата си въпреки своите години. Когато след смъртта на недостойния си съпруг стана самостоятелна, тя внимаваше да не встъпи във втори брак, защото нейната независимост й беше скъпа. Но все пак, понеже не беше нечувствителна към любовните радости, тя изслушваше домогванията на онези свои обожатели, които намираше по вкуса си.

Към края на юли моят слуга ме събуди един понеделник на разсъмване, като ми каза, че Лаура искала да ми говори. Предчувствувайки някакво нещастие, й казах веднага да влезе. Тя ми предаде едно писмо, което гласеше следното:

„Мои мили приятелю, едно нещастие, което ми се случи вчера вечерта, ме прави неутешима, толкова повече, че съм принудена да го държа в тайна от целия манастир. Имам ужасно кръвотечение и не зная какво да направя, за да спра кръвта, защото нямам достатъчно бельо, а Лаура ми каза, че ще имам нужда от голямо количество, ако кръвотечението продължи. Не мога да се доверя никому, освен на теб и те моля да ми изпратиш толкова бельо, колкото ти е възможно. Разбираш, че трябваше да се доверя на Лаура, понеже само тя може да влиза и излиза по всяко време при мен. Ако умра, скъпи ми съпруже, то целият манастир ще узнае от какво съм умряла, но аз мисля за теб и треперя. Какво ще правиш ти в твоята скръб. Ах, сърце мое, колко жалко!“

Обличайки се набързо, разпитвах Лаура. Тя ми каза съвсем открито, че има преждевременно раждане и че трябва да действуваме с най-голяма предпазливост, за да пощадим името на моята приятелка. Но тя не се нуждаела от нищо друго, освен от достатъчно количество бельо, иначе нямало нищо особено. Това бяха обикновени изрази и те съвсем не намалиха страха, който изпитвах. Отидох с Лаура у един евреин, от когото купих голямо количество чаршафи и двеста носни кърпички, след като поставих всичко това в един голям денк, отпътувах заедно с нея за Мурано. По пътя писах с молив на приятелката си да се довери напълно на Лаура, уверих я, че не ще напусна Мурано, докато не разбера, че се намира вън от опасност. Преди да слезем, Лаура ми каза, че е добре да се скрия у тях, за да не бъда забелязан. По всяко друго време това би било все едно да се пусне вълкът сред стадото. Остави ме сам в една бедна стаичка в партера, сложи по тялото си толкова бельо, колкото можеше да скрие и след това побърза при болната, която не бе виждала от предишната вечер. Надявах се, че тя ще я намери вън от опасност и копнеех за момента, когато щеше да ми донесе това известие.

Тя се забави цял един час, най-сетне се върна с тъжно лице и ми каза, че моята бедна приятелка загубила много кръв през нощта и лежала много слаба в леглото и ние трябва да измолим божията милост за нея, защото ако кръвотечението не спре скоро, тя в никакъв случай не би преживяла още двадесет и четири часа.

Когато видях бельото, което тя извади изпод полата си, се отдръпнах ужасен и помислих, че умирам. Същинска касапница. Лаура мислеше, че ще ме утеши, като ми каза, че мога да бъда сигурен, че тайната няма да бъде издадена.

— Ах, какво ме интересува това! — извиках аз, — ако спаси живота си, нека целият свят узнае, че ми е жена!

В друг момент би трябвало да се разсмея на глупавата забележка на Лаура, но в тази тъжна минута нямах силата, а също и желанието за това.

— Милата болна се засмя — каза тя, — когато прочете вашето писмо. Увери ме, че щом сте толкова близо до нея, тя нямало да умре.

Тези думи ми подействуваха добре. Колко малко е необходимо, за да се утеши един човек или да се облекчат болките му!

— Когато калугерките се хранят — продължи Лаура, аз ще отида отново при нея и ще взема толкова бельо, колкото мога да нося, а това тук ще изпера.

— Тя имала ли е посещения?

— О, естествено, целият манастир. Но никой не подозира.

— Но при голямата горещина тя може да има само една лека покривка и многото носни кърпи, които заемат толкова място, не може да не се забележат.

— Няма защо да се страхувате от това, понеже тя е седнала в леглото.

— Какво яде?

— Нищо, защото не бива да яде.

Скоро след това Лаура си отиде, а и аз също. Потърсих един лекар, при когото загубих време и пари, за да ми напише една дълга рецепта, която не можех да използувам, понеже по такъв начин работата би се узнала веднага от целия манастир, а даже и от целия свят, понеже тайните на калугерките проникват бързо през стените на манастира. Освен това лекарят на манастира би бил може би първият, който от жажда за отмъщение би разгласил тайната.

Върнах се тъжен в моята бедна стая у Лаура и половин час по-късно пратеницата дойде със сълзи на очи и ми предаде едно почти нечетливо писмо:

„Нямам вече сили да ти пиша, защото ставам все по-слаба, загубвам всичката си кръв и започвам да вярвам, че страданието ми е неизлечимо. Предоставям се на божията воля и му благодари за това, че честта ми не се намира в опасност. Не тъжи много! Единствената ми утеха е, че зная, че си така близо до мен. Ах, ако бих могла да те видя само за миг, бих умряла доволна.“

Видът на една дузина кърпички, които Лаура ми показа, ме накара да потреперя. Добрата жена мислеше, че ме утешава, като ми казва, че толкова кърпи биха могли да се напоят само с една-единствена бутилка кръв. Но душата ми не бе настроена да вярва на подобни уверения. Бях в отчаяние и си отправях най-ужасни укори, че съм причинил смъртта на невинното момиче. Хвърлих се на леглото и останах да лежа като замаян повече от шест часа, когато Лаура се завърна от манастира с около двадесет напоени с кръв сервиети. Понеже вече бе настъпила нощта, не можеше да се отиде там чак до следната сутрин. Прекарах една ужасна нощ, без да ям, без да мога да спя, отвращавах се от себе си и отказвах грубо услугите, които ми предлагаха дъщерите на Лаура. Едва бе настъпил денят, когато дойде Лаура и ми каза с плачевно изражение, че приятелката ми няма вече кръвотечение. Аз помислих, че е умряла и извиках:

— Тя не е вече жива!

— Тя е жива, господине! Но се страхувам, че няма да преживее деня, защото е съвсем изтощена, тя почти вече няма сили да отвори очите си, а пулсът й едва се усеща.

Отдъхнах си. Чувствувах, че моят ангел бе спасен.

— Лаура — казах аз, — това известие съвсем не е лошо, стига само кръвотечението да е спряло съвсем, не е нужно нищо друго, освен да й се даде малко лека храна.

— Повикали са един лекар, той ще нареди какво трябва да й се даде, но, ако трябва да ви кажа истината — нямам голяма надежда.

— Дай ми само уверението, че е жива!

— Да, уверявам ви в това, но вие ще разберете, че тя няма да каже истината на доктора и бог знае какво ще й предпише той. Аз й пошепнах на ухото да не взима никакви лекарства и тя ме разбра.

— Ти си божествена жена! Да, ако не умре до утре от слабост, тя е спасена, природата и любовта ще я излекуват!

— Дай боже! Ще ме видите отново след обяд.

— Защо не по-рано?

— Защото стаята й ще бъде пълна с хора.

Бях съвсем слаб от изтощение, но понеже трябваше да бъда силен, за да поддържам надеждата си, казах да ми приготвят малко храна и седнах да пиша на приятелката си, за да получи писмото в момента, когато ще може да го чете. Моментите на разкаяние са много тъжни и аз бях наистина за оплакване. Чувствувах голяма нужда да видя Лаура, за да науча какво е казал докторът. Имах достатъчно основание да се смея на гадателите, но не зная откъде дойде тази слабост, та имах нужда от гаданието на доктора и преди всичко от едно благоприятно гадание.

Най-младата дъщеря на Лаура ми донесе яденето, не ми беше възможно да погълна нито хапка, но ми правеше удоволствие да гледам трите сестри как лапат моето ядене, когато ги поканих. Най-възрастната, едно много апетитно парче, не вдигна нито веднъж своите големи очи към мене, двете по-млади ми се струваха, като че ли биха могли да бъдат любезни, но се занимавах с тях само за да вникна още по-дълбоко в горчивото си разкаяние.

Лаура, която очаквах вече с най-голямо нетърпение, дойде най-после, тя ми каза, че моята любима болна лежала все още в същото състояние на пълно изтощение, нейната слабост изненадала лекаря и той не могъл да си я обясни.

— Той й предписа укрепителни и леки супи и ако може да спи, то според него ще оздравее. Докторът предписа още една пазачка да седи нощно време при нея и болната протегна ръка към мен, като че ли искаше да ме посочи. Сега ви обещавам да не я напускам, денем и нощем, освен за да ви донеса известия.

Благодарих и й обещах да я възнаградя богато. С най-голяма радост узнах, че майката е присъствувала на посещението, че не е забелязала нищо и че била много загрижена и нежна.

Чувствувах се много по-спокоен, дадох на Лаура шест цехини, а на всяка от дъщерите й по една. Хапнах нещо за вечеря, след това легнах в едно от мизерните легла, които бяха в същата стая. Когато двете по-млади ме видяха в леглото, те се съблякоха без церемонии и легнаха заедно във второто легло, което бе съвсем близо до моето. Това невинно доверие ми хареса. Най-възрастната, която сигурно имаше вече известни познания, легна в съседната стая, тя имаше любовник, за когото мислеше скоро да се омъжи. Не бях обладан от демона на плътта и оставих невинността да спи спокойно, без да предприема ни най-малкото нападение.

Рано на следващата сутрин Лаура дойде и ми донесе известия, които бяха балсам за душата ми. С радостно лице тя ми каза, че болната спала добре и че трябва да се върне веднага при нея, за да й занесе малко супа. Бях като пиян, когато чух това. Все пак, не бяхме стигнали дотам да извикаме „виктория“, защото приятелката ми трябваше първо да се съвземе и да замести отново всичката си загубена кръв, а това можеха да направят само времето и непрекъснатата внимателна грижа. Останах още осем дни при Лаура и напуснах Мурано едва когато моята приятелка ми беше, тъй да се каже, заповядала това в едно дълго четири страници писмо.

Лаура плачеше от щастие, като видя, че й подарявам цялото хубаво бельо, което бях купил за моята Ч.Ч., а дъщерите й плачеха очевидно затова, че през десетте дни, които прекарах при тях, не можаха да ме съблазнят да ги целуна нито веднъж.

Във Венеция възприех отново моите стари навици, но как бих могъл аз, с моята натура, да бъда щастлив без една истинска любовна връзка? Нямах никакво друго удоволствие, освен да получавам всяка сряда по едно от моята любима пленница, вместо да ме покани да я отвлека, тя ме окуражаваше да я чакам. Лаура ми каза, че била станала по-красива и аз умирах от желание да я видя. Скоро се удаде случай за това и аз не го изпуснах. Една калугерка трябваше да бъде подстригана, а такова тържество привлича винаги множество зрители. Понеже калугерките, поради събитието, приемаха много посещения, то бе вероятно, че и възпитаничките щяха да бъдат в стаята за разговори. Нямаше никаква опасност, че този ден бих направил повече впечатление, отколкото кой да е друг, защото щях да се загубя напълно в тълпата. И тъй отправих се към манастира, без да кажа нещо на Лаура и без да предупредя моята малка жена и щях да припадна от възбуда, когато я видях да стои на четири крачки пред мен и да ме гледа в някакъв екстаз. Намерих я пораснала и по-развита и ми се стори по-красива, отколкото преди. Гледах само нея, а тя — само мен, и напуснах последен мястото, което този ден ми се стори като един храм на щастието.

Три дни след това получих писмо от нея. Описваше ми тъй страстно насладата, която моето присъствие й причинило, че обмислях средства и начини да й доставям тази радост колкото е възможно по-често. Отговорих й веднага, че ще ме вижда всеки празник на литургия в тяхната църква. Това не ми създаваше никакъв труд. Аз не я виждах, но знаех, че тя ме вижда и нейната радост бе също и моя. Нямаше от какво да се страхувам, защото бе почти невъзможно да ме познае някой в тази църква, която се посещаваше само от граждани на Мурано.

След като бях слушал две или три литургии, наех една гондола за преминаване, чийто лодкар не можеше да прояви любопитството да узнае кой съм аз. Бях предпазлив, понеже знаех, че бащата на Ч.Ч. желаеше дъщеря му да ме забрави и че той би я отвел бог знае къде, ако би имал и най-малкото подозрение, че зная местопребиваването й.

Така мислех аз в страха, че всяка връзка с моята приятелка можеше да бъде прекъсната, но още не познавах характера и хитростта на тази смирена божия дъщеря. Също тъй малко вярвах, че моята личност може да има нещо необикновено — поне за един манастир, но бях още новак, който не познаваше любопитството на жените и особено любопитството на безработните. Скоро имах случай да се поуча.

Бях правил своите посещения в продължение на около месец или пет седмици, когато моята любима Ч.Ч. ми писа шеговито, че съм станал загадка за целия манастир, и то както за калугерките, така и за пансионерките, без изключение и на най-възрастните. Целият хор чакал минутата, когато ще се покажа, побутвали се, когато ме виждали да влизам и да вземам светена вода. Забелязали, че никога не съм поглеждал към решетката, зад която трябваше да седят обитателките на манастира, и че никога не съм поглеждал никоя жена, която влизала в църквата или я напускала. Старите казвали, че сигурно имам някаква голяма скръб, за освобождението от която съм се надявал само на милостта на тяхната Света Дева, младите казвали, че сигурно съм меланхолик или мизантроп. Моята любима жена, която знаеше повече от другите и нямаше нужда от предположения, се забавляваше много с това, а забавляваше и мен, като ми разказваше всичко. Писах й, че ако се страхува, че бих могъл да бъда познат, няма да отивам повече там. Тя ми отговори, че не бих могъл да й наложа по-мъчително лишение и ме молеше да идвам както преди. Все пак мислех, че не биваше да отивам вече при Лаура, защото бъбривите богомолки биха могли да узнаят това и по такъв начин да научат повече, отколкото бе нужно да знаят. Но този начин на живот ме изнервяше и не можеше да продължава повече. Бях създаден да имам любовница и да живея щастливо с нея. Понеже не знаех какво да предприема, играех и почти винаги печелех, въпреки това, отслабвах видимо все повече, вследствие на моето неудовлетворено настроение.

След като бях спечелил чрез моя побратим Кроче в Падуа пет хиляди цехини, последвах съвета на господин Де Брагадино и наех едно казино, където държах фараонова банка на обща сметка с един матадор, който ме пазеше от лукавите атаки на известни силни аристократи, срещу чиято тирания един обикновен жител на моя роден град нямаше никога право.

Когато в деня на всички светии през 1753 година, след изслушване на литургията, исках да се кача в една гондола, за да се върна във Венеция, видях една жена от типа на Лаура, която при минаването си край мен ме погледна и пусна едно писмо. Вдигнах го и забелязах, че жената продължи спокойно пътя си, когато видя писмото в ръцете ми. Писмото бе без адрес, а печатът изобразяваше една примка. Скочих бързо в гондолата и щом се отдалечих, счупих печата й прочетох следното:

„Една калугерка, която от три и половина месеца насам ви вижда всеки празник в тяхната църква, желае да се запознае с вас. Една брошура, която сте загубили, която случайно е попаднала в нея, й дава повод да допусне, че говорите френски. Все пак, ако предпочитате да й отговорите на италиански, можете да сторите това, понеже за нея са от значение преди всичко яснотата и точността. Тя не ви предлага да я повикате в стаята за разговори, защото желае да я видите, преди да говорите с нея, затова тя ще ви определи една дама, която да придружите до стаята за разговори. Тази дама не ще ви познава и следователно не ще има нужда да ви представи, ако случайно бихте пожелали да останете непознат.

Ако мислите, че този начин на запознаване не е подходящ, то калугерката ще ви назове едно казино в Мурано, където ще я намерите сама в седем часа вечерта в определен от вас ден. Вие можете да останете при нея на вечеря или да си отидете след четвърт час, ако сте зает другаде.

Или предпочитате да й дадете вечеря във Венеция? Определете ден, час и място, където тя трябва да дойде и вие ще я видите да слиза маскирана от една гондола, само че трябва да бъдете маскиран и да стоите сам на брега с фенер в ръка.

Уверена съм, че ще ми отговорите и че ще отгатнете с какво нетърпение очаква тя отговора ви, затова ви моля да го предадете утре на същата жена, от която ще получите това писмо. Ще я намерите един час преди обяд в църквата Сан Канчиано при първия олтар отдясно.

Помислете, че аз никога не бих се решила на една стъпка, която би могла да ме представи в неблагоприятна светлина пред вас, ако не подозирах във вас благородно сърце и възвишен дух.“

Тонът на това писмо, което преписвам дословно, ме изненада повече от самото съдържание. Имах работа, но оставих всичко, за да се затворя в стаята си за отговор. Както изглеждаше, писмото беше от някоя странна личност, но същевременно намерих в него известно достойнство и чудноватост, които ме привлякоха. Дойде ми мисълта, че би могла да бъде същата калугерка, която даваше уроци на приятелката ми. Тя ми я беше описала като красива, богата, изтънчена и щедра. Моята любима жена може би беше извършила някоя непредпазливост, хиляди мисли ми минаваха през главата, но аз отхвърлях всяка, която не бе благоприятна за разкриващата се пред мен възможност. Впрочем, моята приятелка ми бе писала, че калугерката, която й давала уроци по френски, била не единствената, която говорела този език. Съвсем не можех да допусна, че Ч.Ч. не би ми казала, ако е поверила на приятелката си нещо за нашата тайна.

Въпреки това калугерката, която ми пишеше, можеше да бъде красивата приятелка на моята малка жена, но можеше да бъде и някоя съвсем друга. Тази възможност ме постави в известно затруднение. Най-сетне сметнах, че можех да й пиша следното, без да се изложа:

„Отговарям ви на френски, госпожо, и се надявам, че писмото ми ще притежава яснотата и точността, за които вие ми давате пример.

Работата е извънредно интересна и като се вземат предвид обстоятелствата, ми се струва много важна. Понеже трябва да отговоря, без да зная кому отговарям, то разберете, уважаема, че би трябвало да съм един глупак, ако не се страхувах от измама и, че следователно, трябва да внимавам.

Ако е вярно, че перото, което ми пишете било ръководено от една почтена дама, която ми отдава справедливост, като предполага и в мен същите благородни помисли, които има самата тя, то надявам се тя ще се съгласи, че не мога да й отговоря другояче, отколкото имам чест да сторя това тук.

Ако вие, уважаема, сте ме сметнали достоен за честта да се запозная с вас лично, макар че сте могли да съдите за мен само по външния ми вид, то се считам задължен да ви се подчиня, макар и само за да можете да съзнаете заблуждението си, в случай че съм ви дал неволно повод за такова.

От трите пътя, които бяхте така добра да ми предложите, се осмелявам да избера само първия и даже с ограничението, което вашият проницателен ум ми е оказал, ще придружа една дама, която не ме познава и следователно не може да ме представи, до вашата стая за разговори.

Не съдете много строго, уважаема, за особените причини, които ме принуждават да не се назова, и приемете моето обещание под честна дума, че ще узная името ви само за да ви направя чест. Ако намирате за уместно да се обърнете към мен, аз ще ви отговоря само с най-дълбоко уважение. Позволете ми тая надежда, че ще дойдете до решетката сама и ми позволете да ви кажа между впрочем, че съм венецианец и свой собствен господар в пълния смисъл на думата. Ако не избирам едно от двете предложения, които би трябвало да ми харесат повече, отколкото първото — защото за мен те означават една безкрайна чест — то това се дължи, позволете ми да повторя, единствено само на това, че се страхувам да не бъда подигран. Но и тези две възможности не са загубени, щом вие ме познавате и аз съм ви видял. Моля ви да вярвате в откровеността ми и да мерите нетърпението ми с вашето. Утре ще получа вашия отговор по същия начин и на същото място.“

Отидох на уреченото място, намерих любовната пратеница, дадох й моето писмо и една цехина и й казах, че на следващия ден ще бъда отново там, за да получа отговора. Отидох навреме и я намерих. Щом ме видя, тя дойде към мен и ми даде цехината, която й бях подарил и едно писмо, като ме помоли да го прочета и да й кажа дали трябва да чака за отговор. Отдалечих се, за да прочета писмото, което гласеше следното:

„Вярвам, господине, че не съм се излъгала в никое отношение. Отвращавам се като вас от лъжата, когато тя може да има важни последици, но я считам само за шега, когато тя не може да навреди никому. От моите три предложения вие избрахте онова, което прави най-голяма чест на ума ви. Уважавам причините, които са ви въздържали да се назовете и пиша на графиня С. тук приложеното писмо, което ви моля да прочетете. Желаете ли, моля, да го запечатите, преди да й го предадете? Тя ще бъде известена предварително за него чрез друго писмо. Идете при нея, когато ви е удобно, тя ще ви определи часа и вие ще я придружите дотук в нейната гондола. Графинята не ще ви зададе никакъв въпрос и вие нямате нужда да й давате никакво обяснение. За представяне не става и дума, но тъй като вие ще узнаете по този повод моето име, то можете след това да дойдете маскиран и да попитате за мен. Кажете да ме повикат в стаята за разговори от името на графинята. По такъв начин нашето запознанство ще бъде направено, без да си налагате някаква принуда и без да губите време от нощта. Заповядах на слугинята да чака вашия отговор, в случай че графинята не би ви била приятна, защото може би сте й познат. Ако моят избор ви хареса, кажете на момичето, няма нужда да ми отговаряте.“

Тъй като бях сигурен, че графиня С. не ме познаваше, казах на момичето, че няма да отговаря на господарката й и тя си отиде.

Писъмцето, което моята калугерка пишеше на графинята и което аз трябваше да предам гласеше:

„Моля те, мила приятелко, да дойдеш при мен за един разговор веднага, щом имаш време, и да определиш на маската, която ни предава тези редове, един удобен за теб час, за да може тя да те придружи. Тя ще бъде точна. Сбогом, с най-голяма благодарност, твоята приятелка.“

Това писъмце ми се видя великолепно поради духа на интригата, който лъхаше от него, и ми се стори, че то съдържа нещо възвишено, което много ме привличаше, макар и да чувствувах добре, че ме караха да играя една роля, като че ми оказваха милост.

В последното си писмо моята калугерка даваше вид, че й е все едно кой съм, тя одобри моя избор и се преструваше равнодушна по отношение на нощните срещи, но ми се стори, че е сигурна, че ще я повикам в стаята за разговори, след като я видя. Знаех вече за какво се отнасяше, понеже какво би целяла интригата, ако не любов или среща? Между това нейната сигурност, или по-добре, нейното доверие засили любопитството ми и аз чувствувах, че тя имаше право да се надява на това, ако беше млада и хубава. Зависеше само от мен да забавя работата с един-два дни и да зная от Ч.Ч. коя е калугерката, но, първо, това би било нечестно, второ, се страхувах да не разваля с това приключението, за което после може би бих съжалявал. Тя ми казваше да потърся графинята, когато ми е удобно, но това бе само защото достойнството й изискваше да не се показва прекалено усърдна, освен това, тя можеше да помни, че съм бил нетърпелив. Струваше ми се твърде опитна в галантните работи, за да я смятам за неопитна начинаеща, затова се страхувах да не изгубя времето си, но се справих с тази възможност и реших да се присмея на себе си, ако се намеря срещу някоя остаряла красавица. Положително не бих направил ни най-малката отстъпка, ако не бях любопитен, защото исках непременно да зная как изглеждаше една калугерка, която си беше предложила услугите да дойде във Венеция и да вечеря с мен. Впрочем, бях много учуден от свободата, на която се наслаждаваха набожните калугерки и от лекотата, с която те съумяваха да нарушат манастирския обет.

Към три часа отидох у графинята и казах да й предадат писъмцето, тя се яви и ми каза, че ще й направя удоволствие, ако дойда на следния ден по същия час. Ние се поклонихме и се разделихме. Графинята беше знаменита жена, малко прецъфтяла, но все още красива.

На следващия ден бе неделя и аз не пропуснах да отида на литургия. Бях облечен и фризиран елегантно и във въображението си бях вече изменил на моята любима Ч.Ч., защото целях повече да се покажа пред калугерката, била тя красива или грозна, отколкото на моята прелестна малка жена.

След обяд поставих отново маската си и отидох в уречения час у графинята, която вече ме очакваше. Качихме се в една гондола с две весла и пристигнахме в манастира, без да сме разговаряли за нещо друго, освен за хубавото време. Когато дойдохме до решетката, тя накара да повикат М.М. Това име ме изненада, защото притежателката му бе прочута. Влязохме в една малка стая за посещения и няколко минути по-късно видях да се появява една калугерка, която вървеше право към решетката и натисна едно копче. Четири прозоречни стъкла се дръпнаха настрана и разкриха един широк отвор, през който двете приятелки можаха удобно да се прегърнат. Непосредствено след това остроумно измисленият прозорец бе отново затворен грижливо. Отворът беше квадрат с най-малко осемнадесет цола широчина и един мъж с моето телосложение би могъл да се промъкне удобно през него. Графинята седна срещу калугерката, а аз заех място малко настрана, но тъй, че можех удобно да наблюдавам една от най-красивите жени, които човек изобщо може да види. Не се съмнявах, че това бе калугерката, която даваше френски уроци на моята любима Ч.Ч. и за която последната ми бе говорила. От учудване бях като омагьосан, тъй че не разбрах нито дума от разговора. Моята красива калугерка не отправи нито дума към мен, дори не ме удостои с поглед. Тя беше вероятно на двадесет и две или двадесет и три години и лицето й имаше най-красива форма. Ръстът й надминаваше доста средната мярка, нейното много бяло лице беше малко бледо, изразът й — благороден и смел, но същевременно въздържан и скромен, нейните добре оформени очи имаха красив небесносин цвят, изражението й беше нежно и усмихнато, устните й бяха красиви и влажни от най-сладка чувственост, зъбите й — два реда перли от най-блестящ емайл. Косите й не можах да видя поради качулката, но, ако имаше такива, те трябваше да са красиво светлокафяви, това можех да видя по веждите. Но което ме възхити най-много, това бе нейната ръка, която виждах чак до лакътя. Длетото на Праксител никога не е оформяло нещо по-красиво заоблено, по-съвършено и по-грациозно. Въпреки всичко, което виждах и отгатвах, аз не съжалявах, че бях отказал двете срещи, които красавицата ми бе предложила, защото се чувствувах сигурен, че в няколко дни ще я притежавам, а за мен бе наслада да мога да й принеса в жертва моите страсти. Копнеех за момента, когато ще бъда насаме с нея при решетката за разговори. И считах, че бих я обидил, ако не отида още на следния ден да я уверя, че й отдавам справедливата дан, която й се полага. През цялото време тя не ме погледна нито за миг, но всъщност този вид въздържание ми хареса. Внезапно двете приятелки понижиха глас и от деликатност трябваше да се отдалеча. Техният таен разговор продължи четвърт час, през което време аз разглеждах привидно една картина. След изтичането на това време те се прегърнаха отново, както в началото, калугерката затвори отново подвижната решетка, обърна ни гръб и си отиде, без да ми хвърли нито един поглед.

При пътуването ни обратно за Венеция на графинята вероятно омръзна моето мълчание и тя ми каза, усмихвайки се:

— М.М. е красива и много умна.

— Едното забелязах, а за другото вярвам.

— Тя не ви каза нито дума.

— Понеже не исках да й бъда представен, тя ме наказа, като се престори, че съвсем не забелязва присъствието ми.

Графинята не отговори и ние пристигнахме до къщата й, без да разменим повече нито дума. Оставих я на вратата, понеже един красив поклон и думите: „Сбогом господине!“, ми дадоха да разбера, че нямаше нужда да я придружавам по-нататък. Впрочем, нямах и никакво желание за това, отидох на друго място, за да се отдам на моите размишления относно това своеобразно приключение, за което бях много любопитен да узная как ще се развие по-нататък.

[1] Катаро, укрепен град на Далматинското крайбрежие, в дъното на Катарския залив. От 1420 до 1797 г. е принадлежал на Венецианската република. — Б.пр. ↑

Глава осемнадесета

Графиня Короници. Отегчение от живота. Одобряване. Първа среща. Философски разсъждения.

Моята хубава калугерка не беше говорила с мен и това ме радваше, защото аз бях толкова смаян, толкова пропит с възхищение, че от несвързаните отговори, които бих дал на въпросите й, тя би си съставила много лошо мнение за мен. Разбирах, че трябваше да я убедя да не се страхува от унижението на един отрицателен отговор. Все пак се учудвах на смелостта й да се изложи в нейното положение на подобна опасност. Такова безумие можех трудно да си обясня и не разбирах как бе придобила свободата, на която очевидно се радваше. Казино в Мурано! Възможност да се храни във Венеция през нощта на четири очи с един млад човек! Всичко това ми беше ясно и най-после дойдох до предположението, че тя има вероятно някой официален любовник, комуто доставяше удоволствие да я прави щастлива, като удовлетворява нейните прищевки. Тази мисъл нарани малко моята гордост, но приключението беше твърде пикантно, хубавицата твърде привлекателна, за да обърна внимание на тези мисли. Видях се готов да изневеря на моята любима, или по-точно: бях го направил вече в мисълта си, но признавам, че въпреки любовта ми към прелестното момиче не изпитвах никакво угризение на съвестта. Струваше ми се, че от изневяра в този вид тя не би се обидила, ако я откриеше, защото тази малка измяна се извършваше само за да ме спаси и запази за нея, защото по този начин забравях мъката, от която умирах.

С помощта на една калугерка, роднина на господин Дандоло, бях представен на графиня Короници. Тази графиня била някога много хубава, а беше и много умна, след като не желаеше да се занимава повече с дворцовите интриги, които бяха изпълвали дотогава целия й живот. Тя се беше оттеглила в манастира Санта Джустина, за да потърси там спокойствието, към което се стремеше, след като се бе отвратила от всичко. И тъй като се бе радвала на голяма известност, тя виждаше на своята решетка за разговори все още всички чужди посланици и най-първите хора на републиката. При разговорите любопитството се проявяваше и от двете страни. Зад манастирските стени графинята знаеше всичко, което се бе случило в града, а понякога дори твърдеше, че знае повече от това. Дамата ме приемаше винаги много добре, като ме третираше като млад човек, комуто при всяко посещение тя даваше приятни морални поуки. Бях сигурен, че чрез умело държане ще науча нещо относно М.М. и затова реших да посетя графинята още на следната сутрин след посещението ми у хубавата калугерка.

Тя ме прие по обичайния начин. След като разговаряхме за различни незначителни неща, както е прието в доброто общество, преди да се пристъпи към разумен разговор, насочих разговора върху манастира до Венеция. Ние говорихме за ума и достойнството на една калугерка, на име Челси, която, въпреки отвратителните си прегрешения упражняваше значително влияние. След това се сетихме за прелестната млада сестра Мичели, която бе станала калугерка само за да докаже на майка си, че тя е по-умна. След това разговорът мина върху редица други, за които се говореше, че са галантни и аз споменах М.М., като забелязах, че вероятно тя спада към галантните, но е загадка. Графинята ми отговори, смеейки се, че поначало това наистина е вярно, но загадката не е загадка за всички.

— Необяснимо ми е защо е имала прищявката да стане калугерка, въпреки че е красива, богата, независима, учена, много начетена и доколкото ми е известно — свободомислеща. Тя стана калугерка без всякаква телесна или морална причина, то беше просто един неин каприз.

— Мислите ли, че е щастлива, госпожо графиньо?

— Да, ако не съжалява за постъпката си или по-късно не се разкайва за нея. Но ако това стане някога, то я считам за достатъчно умна да не даде да се разбере.

Тайнственото изражение на графинята ме доведе до убеждението, че М.М. трябва да има любовник. Но реших да не се измъчвам по този въпрос, а се маскирах и след обяд заминах за Мурано. Позвъних на манастирската врата и попитах с биещо сърце за М.М. Малката стая за разговори бе заключена. Вратарката ми показа една друга, където да вляза. Направих това, свалих маската си, седнах и зачаках идването на моята богиня.

Сърцето ми лудо биеше. Чаках с голямо нетърпение и въпреки това, чакането ми беше приятно, защото се страхувах от момента на първото виждане. Един час ми се стори, че измина твърде бързо, но след това чакането започна да ми става все пак малко отегчително. Помислих, че може би вратарката не ме е добре разбрала, затова позвъних още веднъж на входа и запитах дали е уведомена сестра М.М. Един глас ми отговори:

— Да.

Седнах отново и след няколко минути при мен влезе беззъба стара калугерка и каза:

— Майка М.М. е заета целия ден.

След това тя излезе, без да ми остави време да продумам.

Това бе един от тези ужасни моменти, каквито търсещият приключения понякога преживява. Те са най-горчивата болка, каквато съществува. Те смиряват, поразяват, убиват!

Чувствувах се унизен. Първото ми вълнение беше най-голямо презрение към самия себе си, което граничеше с ярост, второто чувство беше неволното презрение към калугерката, върху която произнесох най-тежката присъда, която ми се струваше, че заслужава и която единствено облекчаваше мъката ми. Безумна, мизерна, безсрамна трябваше да я нарека, само за да се утеша. За да се отнесе с мен по такъв начин, тя сигурно е най-безсрамната от всички жени и няма капка ум, защото двете писма, които имах от нея бяха достатъчни да я обезчестя, ако исках да си отмъстя, а такова отмъщение тя би трябвало да предполага. Трябваше да е безумна, за да предизвиква такова отмъщение. И наистина бих я помислил за безумна, ако не бях чул разговора й с графинята.

Но се съвзех от срама и гнева, които потискаха душата ми. Времето носи съвет, казах на себе си, то също носи спокойствие, а чрез обсъждане се внася яснота в мислите. Всъщност това беше едно съвсем обикновено преживяване и ако не бяха ме заслепили прелестите на калугерката и моята собствена суетност, то би ми изглеждало такова още в самото начало. Най-сетне почувствувах, че зависи само от мен да се смея над неуспеха и че никой не би могъл да забележи дали наистина се смея искрено или само се преструвам.

Но въпреки всички тези хубави разсъждения, мислех за отмъщение. В последното не биваше да има обаче никаква низост. Не исках да й дам възможност да тържествува, че ме е измамила с лошата си шега и затова не биваше да се покажа обиден. Тя бе накарала да ми кажат, че е заета. С това моята роля беше определена, трябваше да се преструвам на равнодушен. Без съмнение, си казах аз, друг път няма да бъде заета, но нека само опита да ме примами още веднъж в мрежата си! Ще й покажа, че само съм се присмял на отвратителното й държане. Естествено, трябваше да върна нейните писма, но това трябваше да стане чрез писъмце, чиято изисканост не би й дала възможност да се засмее от задоволство. Най-неприятното беше, че бях задължен да ходя в нейната църква. По всяка вероятност тя не знаеше, че аз ходех там от любов към Ч.Ч. и би могла да си въобрази, че отивам само с надеждата да й дам възможност да ми се извини и да уговорим нова среща. В презрението ми тя не биваше в никакъв случай да се съмнява, освен това, мислех, че срещите, които бе ми предложила, са възможни само в нейната фантазия и че само би ме измамила с тях, за да ми направи впечатление.

Легнах си, обзет от желанието за отмъщение. Обмисляйки въпроса, заспах и се събудих с решението да удовлетворя това желание. Писах й, но понеже исках да съм сигурен, че от писмото ми няма да се забележи любовната мъка, която ме гнетеше, го оставих върху писалищната си маса, за да го прочета по-спокойно на следния ден още веднъж. Тази предпазливост беше уместна, защото, когато го прочетох отново след двадесет и четири часа, го намерих недостойно и го разкъсах на хиляди парчета. В писмото се срещаха изрази, които издаваха слабост, любов, мъка, и които, следователно, не само нямаше да я унижат, а напротив, щяха да й дадат материал да се подиграва с мен.

В сряда писах на Ч.Ч., че важни причини ме принуждават да не посещавам повече литургиите в тяхната черква. След това съставих друго писмо до моята калугерка, което в четвъртък има същата съдба, както първото, защото при четенето му открих същите недостатъци. Струваше ми се, че изобщо не мога вече да пиша, след изтичането на десет дни разбрах, че съм твърде влюбен, за да мога да се изразявам другояче, освен както изискваше сърцето ми.

Лицето на М.М. ми бе направило такова дълбоко впечатление, че последното можеше да се изличи само от най-абстрактното от всички същества — времето. В глупавото положение, в което се намирах, изпадах стотина пъти в изкушение да отида при графиня С., за да й се оплача. Но, слава богу, че бях достатъчно предпазлив да не прекрача нейния праг. Мисълта, че калугерката сигурно изпитваше силен страх, тъй като в ръцете ми се намираха две писма, който можеха да унищожат нейната репутация и да причинят голяма вреда на манастира — тази мисъл ме доведе след десет дни най-после до решението да й върна писмата, заедно със следното писмо:

„Моля да ми повярвате, госпожо, че досега не съм ви върнал двете писма единствено поради разсеяност. Ще ги намерите приложени тук. Никога не съм помислял да изменям на характера си и да си отмъщавам по някакъв недостоен начин. Прощавам ви от сърце двете необмислени постъпки, извършени от вас, било че сте следвали неволно природата си, било че може би сте искали да се подиграете с мен. Но позволете ми да ви дам съвет да не постъпвате по същия начин с другиго, защото бихте могли да попаднете на някого, който не би бил толкова деликатен. Известно ми е името ви и зная коя сте. Но бъдете спокойна, все едно че нищо не зная. Впрочем, възможно е да не отдавате на мълчанието ми някакво значение, ако това е така, то ви съжалявам. Както можете да си помислите, госпожо, във вашата църква няма да ме видите повече, но бъдете уверена, че това няма да означава за мен никаква жертва, достатъчно ми е само да отида другаде да слушам богослужението. Все пак, трябва да ви кажа причините, поради които няма да се явявам за в бъдеще във вашия манастир. Намирам за съвсем естествено, ако към двете извършени от вас необмислени постъпки прибавите и трета, не по-малко голяма, именно, да се похвалите с геройството си пред някоя калугерка, а не желая да ви доставям материал да се смеете във вашата килия или във вашия будоар. Не намирате ли за извънредно смешно, че въпреки петте или шестте години, с които съм по-възрастен от вас, не съм загубил всякакъв срам и не съм стъпкал всякакво чувство за почтеност в краката си — или ако предпочитате да се изразя по друг начин, че съм запазил още известни предразсъдъци? На мнение съм, че съществуват предразсъдъци, от които човек не бива никога напълно да се освободи. Приемете, госпожо, тази малка поука, тъй както и аз приемам радушно тази, която вие очевидно ми дадохте само на шега. Обещавам ви тя да ми служи за ръководно начало през целия ми живот.“

Намирах това писмо доста сдържано. След като го написах, се маскирах и потърсих един форлан или риул, който не ме познава. Дадох му половин цехина и му обещах още толкова, когато ми съобщи, че е предал писмото в манастира в Мурано. Дадох му всички необходими указания и го накарах да ми обещае, че ще се отдалечи веднага, щом като предаде писмото на вратарката, дори и ако му се каже да почака. Трябва да спомена тук, че във Венеция форланите бяха прислужници, които се ползуваха с особено доверие.

Никога не се бе чувало някой от тях да е злоупотребил с доверието. Същото важеше по-рано за савойците в Париж, но всичко се променя в този свят.

Започнах вече да забравям историята, защото неволно мислех, че съм поставил между нея и себе си непреодолима преграда. Но десет дни по-късно, при излизане из операта, забелязах същия форлан със своя фенер в ръка. Без всякакво намерение го повиках и го попитах, дали ме познава. Държах маската пред лицето си. Той ме погледна, разгледа ме от горе до долу и отговори отрицателно.

— Изпълни ли добре задачата си в Мурано?

— Ах, слава богу, че имах щастието да ви намеря. Имам да ви съобщавам важни неща. Отнесох и предадох писмото ви както ми бяхте заповядали и си отидох веднага след като го видях в ръцете на вратарката, макар че калугерката ми каза да почакам. След завръщането си не можах вече да ви намеря, но няма значение. Рано на следната сутрин дойде един от моите другари, който беше при манастирската врата, когато предадох писмото, събуди ме и каза, че трябва да отида пак в Мурано, понеже вратарката искала непременно да ми говори. Отидох. След като почаках няколко минути, сестрата ме въведе в една стая за разговори, където една красива като зората калугерка ми задава в продължение на повече от един час най-различни въпроси, които се свеждаха до това, да й кажа кой сте, или поне на кое място бих могъл да ви намеря. Както знаете, не можех да й дам задоволителен отговор. Най-после тя излезе, но ми заповяда да чакам и след два часа се върна с едно писмо, което ми предаде. Каза ми, че ако успея да ви връча писмото и да й дам отговор, ще ми даде две цехини. Междувременно, докато ви намеря, трябвало да ходя всеки ден в манастира, за да й показвам писмото. За всяко отиване ще получавам по четиридесет солди. По този начин спечелих досега двеста лири, но страхувам се, че работата ще й омръзне и зависи само от вас, добри господине, да ми дадете възможност да спечеля две цехини, като отговорите на писмото с два реда.

— Къде е писмото?

— Заключено е у дома, понеже постоянно се страхувам да не го загубя.

— Та как бих могъл тогава да напиша отговора му?

— Имайте добрината да ме почакате тук, за по-малко от четвърт час ще се върна с писмото.

— Няма да те чакам, защото за мен този отговор не представлява никакъв интерес. Но кажи ми, как си могъл да дадеш на калугерката надежда, че ще ме намериш? Ти си мошеник, защото невероятно е, че тя би ти поверила писмото, ако ти не си й дал надежда, че ще можеш да ме намериш!

— Не съм мошеник, защото изпълних точно това, което ми бяхте възложили. Но за всеки случай аз й описах точно вашия костюм, вашите закопчалки, вашия ръст и уверявам ви, че от десет дни насам разглеждам всяка маска с вашата фигура. Но напразно. Наистина сега познавам отново закопчалките на обувките ви, но мисля, че днес сте с друг костюм. Ах, господине, не ви струва нищо да напишете няколко реда. Бъдете тъй добър и ме почакайте тук, в кафенето, един момент!

Не можех да устоя по-дълго на любопитството си и реших не да го чакам, а да го придружа до дома му. Нужно беше само да пиша, щом получех писмото. С това щях да си доставя едно удовлетворение и същевременно щях да дам възможност на форлана да спечели две цехини. На следния ден ще сменя закопчалките на обувките и маската си и ще мога да се смея на всички търсения.

Придружих моя форлан до вратата му. Той влезе и ми изнесе писмото. Отидох с него в една гостоприемница, наредих да ми се даде стая и да се запали хубав огън, и казах на човека да чака. Отворих дебелото писмо и първото, което видях, бяха двете писма, които й бях върнал, за да я успокоя за последиците от нейната непредпазливост.

При вида им аз получих толкова силно сърцебиене, че трябваше да седна. Връщането на писмата беше сигурен знак за моето поражение.

Освен тези две писма, видях едно малко писъмце, надписано за М.М. и подписано със С. Прочетох го, то съдържаше само следните думи:

„Маската, която ме придружи на отиване и на връщане, мисля, не би изобщо отворила уста, ако не бях направила забележката, че прелестите на твоята душа са още по-привлекателни от тези на твоето лице. Той ми отговори: едното видях, другото вярвам. Продължих, че не разбирам защо ти не си говорила с него, а той ми отговори със смях: не исках да й бъда представен, затова тя ме наказа, като не обърна никакво внимание на присъствието ми. Това бе целият ни разговор. Исках да ти изпратя това писъмце днес, но ми беше невъзможно. Сбогом!“

След като прочетох тази бележка, която отговаряше точно на истината и можеше да служи като доказателство за смекчаване вината на калугерката, сърцебиенето ми намаля. Вероятността да се видя изобличен в несправедливост ме възхити, вдъхнах си смелост и прочетох следното писмо:

„Една слабост, която намирам за твърде оправдана, ме направи любопитна да узная какво сте казали за мен по пътя на графинята. Използувах един благоприятен момент, за да й кажа незабелязано да бъде така добра и да ми съобщи това най-късно на следната сутрин, тъй като предвиждах, че вие ще ми направите следобед посещение. Нейното писъмце, което ви изпращам с молба да прочетете, ми се предаде едва половин час след като си бяхте отишли.

Първа фаталност.

Понеже не бях получила още това писмо, когато вие ме повикахте, то аз нямах силата да приема вашето посещение. Това беше една отвратителна слабост — която, надявам се, вие ще намерите също така оправдателна. Защото това беше втората фаталност. Заповядах на сестрата прислужница да ви каже, че съм болна. Това беше много правдоподобно извинение, независимо дали бе вярно или не, защото то беше една лъжа от приличие, и от нея се познаваше, че е само претекст. Вие си бяхте отишъл и не беше възможно да кажа да се върнете, когато глупавата стара жена ми съобщи, че ви е казала, че съм била заета.

Това беше третата фаталност!

Не можете да си представите какво бих искала да кажа и направя на глупавата калугерка, но тук, в манастира, не бива нищо да се казва или прави. Човек трябва да има търпение и да се преструва, а отгоре на това да благодари на бога, че неволните грешки произлизат от глупост, а не от злоба, защото последните съвсем не са рядкост в манастирите. Предположих веднага, макар и отчасти, какво е станало в действителност, защото мисля, че човешкият ум не може да предположи всичко. Отгатнах, че ще се счетете за подигран и ще бъдете възмутен, а това ми причини неизказана мъка, защото не виждах никаква възможност да ви открия истината преди следващия празник. Моето сърце копнееше за по-скорошното идване на този ден. Как можех да предположа, че сте взели решението да не идвате вече на нашата литургия. Понасях търпеливо нещастието си до следната неделя, но когато се видях излъгана в надеждата си, моята мъка стана непоносима и тя ще ме убие, ако вие откажете да признаете моето оправдание. Вашето писмо ме направи съвсем нещастна и ще умра от отчаяние, ако продължавате да държите на жестокото решение, за което ми говорите в писмото. Вие се смятате за подигран. Друго не може да кажете. Но дали това мое писмо ще ви убеди във вашата заблуда? Дори и да бяхте повярвали, че съм ви излъгала позорно, то все пак — това трябва да признаете! — можете да ми пишете такова ужасно писмо, само ако ме считате за отвратително чудовище, каквото е невъзможно да бъде една жена от благороден произход и с възпитание. Прилагам тук отново двете писма, които ми връщате, тъй като мислите да отстраните с това моето безпокойство, което вие жестоко приписвате на една съвсем погрешна причина. Разбирам по-добре от вас физиономии. Бъдете уверен, че това, което направих, направих го не от необмисленост, защото никога не съм ви считала способен за някаква некрасива постъпка, та камо ли за някаква лошавина. В чертите на моето лице вие трябва да сте открили само душата на една безсрамна лудетина, а такава аз не съм. Ще бъдете вероятно виновен за моята смърт или най-малко ще ме направите нещастна за цял живот, ако избегнете да се оправдаете сега сам, защото от моя страна, вярвам, че съм се оправдала напълно.

Даже и никак да не ви интересува моя живот, надявам се, ще се съгласите, че честта ви изисква да ме потърсите за един разговор. Елате сам и вземете обратно всичко, което сте писал!

Длъжен сте да направите това, а аз го заслужавам! А ако можеше да разберете колко съдбоносно е подействувало писмото ви върху мен, колко съдбоносно то би подействувало върху сърцето на всяка невинна и нелишена от ум жена — то въпреки нещастието си, мога да ви съжалявам, защото в такъв случай нямате никаква представа за човешкото сърце. Но съм сигурна, че вие ще дойдете отново — само ако човекът, комуто предавам това писмо, успее да ви намери. Сбогом! Очаквам от вас живот или смърт!“

Нямаше нужда да чета това писмо втори път. Бях объркан, отчаян. М.М. имаше право. Повиках фриола веднага да влезе и го попитах, дали е говорил сутринта с нея и дали е изглеждала болна. Отговори ми, че я намирал всеки ден все по-тъжна и измъчена и имала зачервени очи.

— Чакай ме навън!

Седнах да пиша и завърших дългото писмо едва при зазоряване. Моето писмо до най-благородната жена, която в гнева си бях преценил толкова погрешно, гласеше следното:

„Виновен съм, госпожо, и не мога да кажа нищо за мое оправдание. Но относно вашата невинност съм напълно убеден. Бих бил неутешим, ако не се отдадях на сладката надежда да добия опрощение, и вие няма да ми го откажете, ако бихте имали добрината да вземете под внимание на какво се дължи вината ми. Видях ви. Вие заслепихте очите ми и не можех да обхвана едно щастие, което ми се струваше като химера. Вярвах, че съм в плен на един от онези омайни сънища, които изчезват при събуждането. Едва след двадесет и четири часа можах да добия увереност дали съмнението ми е наистина неоправдано и кой би могъл да опише нетърпението, с което очаквах този щастлив момент? Най-после той дойде и докато седях и броих минутите в стаята за разговори, моето изпълнено с желание и надежда сърце ви очакваше с нетърпение. Но един час ми се стори, че измина твърде бързо. Това бе единствената последица от моето нетърпение и от вълнението, че ще ви видя да влизате. Но точно в момента, когато бях напълно уверен, че ще видя любимото лице, чиито черти се запечатиха неизлечимо още от първия момент в сърцето ми, видях да влиза отвратителната стара жена, която с хладно и сърдито изражение ми каза, че сте заета през целия ден. Преди да мога да дойда на себе си, си бях отишъл. Представете си моето замайване и всичките ми чувства. Светкавицата не би могла да ме удари по-внезапно и по-ужасно. Ако по същата сестра прислужница ми бихте изпратили два реда, два реда от вашата ръка, но макар и недоволен щях да разбера и послушно да си отида.

Но ето идва една четвърта фаталност, която вие във вашето очарователно пикантно оправдание не сте изброила. Счетох се за подигран, моята гордост се възмути и негодуванието принуди моята любов да замълчи за момент. Срамът ме задушаваше. Мислех, че всеки трябваше да прочете по лицето ми отвращението, което изпитвах. Видях във вас едно отвратително чудовище в ангелски образ. Бях съвсем замаян и след единадесет дни загубих и малкото разум, който ми беше останал. Най-малко, това трябва да приема, защото пишех всеки ден писмото, от което вие с право се оплаквате, но което тогава считах за образец на въздържание.

Сега надявам се всичко е в ред и още днес рано, в единадесет часа, ще ме видите нежен, послушен и каещ се във вашите крака. Вие ще ми простите, божествена моя, или сам ще отмъстя за неприятността, която ви причиних. Само за една милост се осмелявам да ви помоля. Изгорете моето писмо и не давайте никога повод да говорим за него. Изпратих го, след като бях скъсал едно след друго четири други. От това можете да заключите за душевното състояние, в което се намирах.

Изпращам прислужника веднага във вашия манастир, за да получите писмото ми още преди събуждането си. Човекът не би ме открил, ако добрият дух не ми подсказа да го заговоря при тръгването си от операта. Неговите услуги няма да са ми повече нужни. Не ми отговаряйте и приемете искрените уверения на едно сърце, което ви обожава!“

След като довърших писмото, повиках моя форлан да влезе, дадох му една цехина и го накарах да ми обещае да отпътува веднага за Мурано и да предаде писмото ми само в ръцете на калугерката. Щом той се отдалечи, се хвърлих на леглото, но от нетърпение и копнеж не можах да затворя очи.

Читателят може да си представи колко бях точен на следващия ден. Каза ми се да вляза в малката стая за разговори, където я бях видял за пръв път и скоро тя дойде.

Когато я видях зад решетката, коленичих, но тя ме помоли веднага да стана, понеже можеше да ме види някой. Лицето й беше цяло в огън, но погледът й ми се видя божествен. Тя седна, а аз седнах срещу нея. Тъй седяхме няколко минути и се гледахме, без да си кажем нито дума. Накрая аз наруших мълчанието, като с нежен и полузадушевен тон я попитах дали мога да се надявам, че ще ми прости. Тя ми даде през решетката красивата си ръка, която покрих със сълзи и целувки.

— Нашето запознанство — каза тя, — започна със силна буря. Да се надяваме, че занапред то ще бъде по-съвършено и с времето по-спокойно. Днес ние говорим за пръв път, но след случилото се между нас, трябва да се познаваме напълно. Надявам се, че нашето приятелство ще бъде както нежно, тъй и искрено и че ще се научим да прощаваме взаимно грешките си.

— Може ли един ангел като вас да има грешки?

— О, мили приятелю, кой няма грешки?

— Кога ще имам щастието да ви уверя в дълбочината на моите чувства, без никаква принуда и следващ напълно радостта на моето сърце?

— Ще вечеряме в моето казино, когато пожелаете. Само трябва да зная два дни преди това. Или мога да дойда във Венеция и ще се храним у вас, ако това ви е неудобно.

— Това само ще увеличи моето щастие. Мисля, че трябва да ви кажа, че се намирам в много благоприятно положение, и че не само не съжалявам, когато правя разходи, но напротив, това ми е приятно. Всичко, което притежавам, принадлежи на съществото, което обожавам.

— Вашето съобщение, мили приятелю, ми е много приятно, толкова по-приятно, защото и аз мога да ви кажа, че съм богата и не мога да откажа на възлюбления си никакво желание.

— Но вие сигурно вече имате някой?

— Да, и той е, който ме прави богата. Той е мой неограничен повелител. Нямам никакви тайни от него. Когато вдругиден бъдем на четири очи и аз стана ваша, ще узнаете повече по това.

— Но се надявам, че вашият любовник…

— Няма да присъствува — бъдете сигурен. Нямате ли и вие любовница?

— Имах. Но уви, отнеха ми я насила и от шест месеца живея в пълно целомъдрие.

— Вие я обичате още?

— Не мога да си спомня за нея, без да я обичам. Тя ви прилича почти напълно по красота и прелести, но аз предвиждам, че заради вас ще я забравя!

— Ако сте били щастлив, то искрено ви съжалявам. Отнели са ви я и вие сте избягал от света, за да се отдадете на вашата скръб. Отгатнах, но ако се случи така, че си извоювам мястото, което тя още заема във вашето сърце, то тогава, мили приятелю, никой не бива да ме изгонва оттам!

— Но какво ще каже на това вашият любовник?

— Той ще бъде възхитен да ме види щастлива с един възлюблен като вас. Такъв е неговият характер.

— Чудесен характер! За такъв героизъм би ми липсвало характер и сила.

— Какъв живот водите във Венеция?

— Посещавам театрите, казината и там се боря с щастието, което понякога ми се усмихва, понякога е враждебно.

— Посещавате ли чуждите посланици?

— Не, нямам много близки връзки с патриции, но ги познавам всички.

— На какво се дължи, че ги познавате, без да контактувате с тях?

— Запознах се с тях в чужбина: в Парма с испанския посланик херцог Де Монталегри, във Виена с граф Розенберг, в Париж преди около две години с френския посланик.

— Скоро ще звъни обяд, мили приятелю, време е да се разделим. Елате вдругиден в същия час и аз ще ви дам необходимите указания, за да можете да вечеряте с мен.

— На четири очи?

— Разбира се.

— Смея ли да ви помоля за един залог за вашето обещание? Защото щастието, което ми обещавате, е твърде голямо.

— Какъв залог искате?

— Да застанете на малкия прозорец и да ми позволите да заема мястото на графинята.

Тя стана и с най-милата усмивка натисна една пружина. След като получих една сърдечна целувка, си отидох. Нейните очи ме придружиха до вратата и любвеобилният й поглед би ме задържал там, ако най-после не си беше отишла.

Прекарах два дни в чакане с такава радост и нетърпение, че не можех нито да ям, нито да спя. Струваше ми се, че никога досега не съм имал такова щастие в любовта, или по-точно струваше ми се, като че ли за пръв път в живота си щях да бъда истински щастлив.

Моето ново завоевание беше от благороден произход, беше красиво и умно, но към тези действителни предимства се прибавяше и едно съображение, което правеше моето щастие почти необхватно, имах работа с весталка. Предлагаше ми се забранен плод, а кой не знае, че от времето на Ева до днес тъкмо забраненият плод е бил винаги най-сладкият? Трябваше да стана съперник на всевишния съпруг, и затова М.М. стоеше над всички царици.

Ако в тези моменти разумът ми не бе замъглен от страстта, то сигурно бих разбрал, че тази монахиня не можеше да бъде създадена по-другояче, отколкото всички красиви жени, които бях познал от тринадесет години откакто бях стъпил за пръв път на бойното поле на любовта. Но кой влюбен би се съгласил с тази мисъл? Той я отблъсква презрително от себе си, ако случайно би искала да му се наложи. М.М. трябваше непременно да стои по-високо от всички жени в света.

Животинската природа — това, което химиците наричат животинско царство — си създава инстинктивно трите средства, от които се нуждае, за да се размножава във вечността.

Тези средства са три действителни нужди, които природата е заложила във всички живи същества. Последните трябва да се хранят и тази необходимост би била за тях само глупав и отегчителен товар, ако не изпитваха усещането на глад и не намираха удоволствие в неговото задоволяване. Те трябва да продължат своя вид, това е една неизбежна необходимост, в която се открива цялата мъдрост на Създателя, защото без размножаване и увеличаване, съгласно валидния закон за израждането, залязването и умирането, всичко би изчезнало. Свети Августин и други, които не са по-умни от него, могат да говорят каквото си искат — живите същества не биха извършили работата на размножаването, ако последната не беше свързана с удоволствие за тях и ако великото дело не ги привличаше с една непреодолима съблазън. Накрая, всички живи същества имат силно изразена и непреодолима склонност да умножават неприятелите си и сигурно не може да съществува нещо по-разумно, защото инстинктът за самосъхранение им повелява да искат и преследват с всички сили унищожението на всичко онова, което може да им бъде от вреда.

И макар че тези три закони са общовалидни, всеки вид действува по свой начин. Трите усещания, глад, полов нагон и омраза, се удовлетворяват от животните чисто инстинктивно и не бива да ги считаме за удоволствие, защото за удоволствие може да се говори само при един индивид. Само човекът е снабден със съвършени органи, затова действителното удоволствие е присъщо нему, тъй като със своята възвишена способност да мисли, той може да го познае, той го търси, съчетава го с други удоволствия, усъвършенствува го и го разширява чрез разсъждение и спомени.

Човекът не е по-добър от животното, когато се отдава на споменатите три наклонности, без да прибегне до немощта на разум и съждение. Но когато тези наклонности се уравновесят чрез влагане на духовен елемент, тогава усещанията стават удоволствия, и то съвършени удоволствия. Това е едно необяснимо чувство, чрез което само на нас е възможно да изпитваме тъй нареченото щастие и което ние само изпитваме, без да можем да опишем.

Един надарен с разум чувствен човек ненавижда неумереността, презира разврата и сладострастието и се държи далеч от онова брутално отмъщение, което произлиза от първите изблици на гнева. Но той е лаком и задоволява своя апетит само по начина, който отговаря на неговата природа. Той е влюбен, но се наслаждава на любимото същество само когато е сигурен, че насладата му се споделя, а това е в случай само когато любовта им е взаимна. Когато му е нанесена някаква обида, той си отмъщава, след като е обсъдил хладнокръвно най-сигурните средства, които правят отмъщението му удоволствие. Ако понякога е по-жесток, то той се утешава, понеже е действувал с обмисляне, а неговото отмъщение понякога е толкова благородно, че се състои в опрощение. При такива разбирания трите наклонности се явяват израз на душата, която е в услуга на страстите, за да си създаде от тях наслада. Ние търпим понякога глад, за да ни се усладят по-добре ястията, които ще го утолят. Ние забавяме любовната наслада, за да я направим по-силна, и отлагаме момента на отмъщението, за да го направим по-сигурно. От друга страна, естествено, човек може да умре от развален стомах, в любовта се заблуждаваме често от софизми, и човекът, когото искаме да унищожим, избягва често отмъщението ни. Но съвършенството не съществува и този риск трябва да поставим с готовност в сметката.

Глава деветнадесета

Продължение на предната глава. Първа среща с М.М. Писмото от Ч.Ч. Втората ми среща с калугерката в моето великолепно казино във Венеция. Щастлив съм.

За мислещия човек нищо не е по-скъпо от живота му, нищо не може да му бъде по-скъпо. Въпреки това тъкмо най-чувствителните хора, т.е. онези, който се стремят да извлекат най-голяма наслада от живота, разбират най-добре трудното изкуство да оставят живота бързо да измине и да го съкратят. Не че имат намерение да го съкращават, напротив, те искат той да продължи вечно, за да могат вечно да му се наслаждават, но човекът желае животът да измине в наслаждение незабелязано и в това той има право, при положение че не изменя на своите задължения. Но човек не бива да си внушава и да схваща като задължение само онова, което е приятно за неговите чувства, това би било една голяма заблуда, на която най-после той би могъл да стане жертва. Мисля, че моят любим Хораций лъже, когато казва на Флорус:

Не ме е грижа какво ще каже наследникът ми,

когато не намери това, което му е завещано.

Най-щастливият човек е онзи, който умее да си достави най-голямо количество щастие, без да наруши своя дълг, а най-нещастният е онзи, който е избрал едно поприще, в което се намира непрестанно в печалната необходимост да вземе предпазни мерки.

Убеден, че М.М. няма да наруши своята дума, към десет часа преди обяд се отправих към стаята за разговори и я видях да влиза веднага, след като й бяха съобщили за идването ми.

— За бога, мили приятелю, болен ли сте?

— Не, божествена приятелко, но възможно е да изглеждам болен, защото неспокойното очакване на моето щастие ми се отразява извънредно зле. Загубих апетита и съня си и ако щастието ми бъде отложено, то не гарантирам дали ще остана жив.

— Не е отложено, мили, приятелю, но какво нетърпение! Да седнем. Ето ключа от казиното, където ще отидете. Къщата се обитава, тъй като ни е необходима, естествено, прислуга, но никой няма да говори с вас и вие няма нужда да говорите с никого. Ще бъдете маскиран и ще дойдете едва два часа след залез-слънце, не по-рано. Ще се изкачите по стълбата насреща на къщната врата, горе, при светлината на един фенер, ще видите една зелена врата, която ще отворите, за да влезете в жилището. Последното ще бъде осветено. Във втората стая ще ме намерите, ако не съм още там, ще ме почакате няколко минути, бъдете сигурен в моята точност. Можете да свалите маската си и да се разположите удобно, ще намерите книги и хубав огън.

Описанието беше ясно и точно, целунах ръката, която ми подаде ключа на този тайнствен храм и попитах прелестната жена дали ще дойде като калугерка.

— Ще изляза от манастира като калугерка, но в казиното имам пълен гардероб, за да се облека светски, мога даже и да се маскирам.

— Надявам се да ми направите удоволствието да останете във вашето облекло на калугерка.

— Защо, моля?

— Тъй ми е приятно да ви виждам в това облекло!

— Ха, ха! Разбирам, вие си представяте остриганата ми глава и се страхувате. Но, успокойте се, мили приятелю, аз имам една перука, която е направена толкова добре, че възпроизвежда напълно природата.

— Господи, какво говорите! Самата дума перука е съкрушителна. Не, бъдете сигурна, че ще ви намеря прелестна, както и да се явите. Само, моля, не си поставяйте неприятната перука в мое присъствие! Ах, аз ви обиждам, извинявам се! Отчаян съм, че говорих за това. Сигурна ли сте, че никой няма да ви види като напускате манастира?

— Можете да се убедите сам, като заобиколите острова и разгледате вратичката, която води до другия бряг. Аз имам ключ от една стая, която се намира към този бряг и мога да се доверя на сестрата, която ме обслужва.

— А гондолата?

— Моят приятел ми гарантира за верността на лодкаря.

— Що за човек е вашият любовник! Струва ми се, трябва да е стар.

— Лъжете се. Ако това бе така, бих се срамувала. Той няма даже и четиридесет години и притежава всички качества, за да бъде обичан: красота, благ характер, благородно държание.

— И той гледа със снизхождение на вашите капризи?

— Какво наричате вие капризи? Той ме завоюва преди една година и преди него не познавах никой мъж, вие сте първият, който възбужда в мен фантастични желания. Когато му признах това, той беше малко учуден, след това започна да се смее и ми обясни с няколко думи, че се излагам на опасността да попадна на някой недискретен. Би му било приятно, ако преди да отида по-нататък, поне узнае кой сте, но беше вече късно. Гарантирах за вас и, естествено, той се засмя, че се застъпвам за човек, когото съвсем не познавам.

— Кога му изповядахте всичко това?

— Онзи ден. И нищо не скрих. Показах му вашите и моите писма и той ви счита за французин, макар вие да казахте, че сте венецианец. Много е любопитен да знае кой ли сте. Но бъдете спокоен, обещавам ви да не предприема никога и най-малката стъпка, за да узнае това.

— Също така и аз няма да се мъча да узная кой е този мъж, който е толкова странен, колкото и вие. Аз съм в отчаяние, когато си спомня каква скръб ви причиних.

— Да не говорим вече за това! Защото, когато размисля добре, виждам, че другояче би могъл да постъпи само един лекомислен човек.

На сбогуване получих при прозорчето нов залог за нейната нежност и погледът й ме изпрати до вратата.

Вечерта в определения час се отправих към мястото на нашата среща. Следващ точно указанията й, стигнах до един салон, където намерих моето ново завоевание в най-елегантния официален тоалет. Салонът беше осветен от четири светилници, чиято светлина се отразяваше в огледалата и от четири хубави свещи, поставени върху една покрита с книги маса. Тя ми се видя много по-красива от по-рано, тъй като я бях виждал само като калугерка. Имаше фризура с една великолепна сплитка на тила, но аз избягвах да разглеждам последната по-подробно, толкова ми беше неприятна самата мисъл за перука, че се предпазвах да й направя комплимент за същата. Паднах на колене пред нея, за да й засвидетелствувам моята благодарност и целувах в захлас нейните хубави ръце, като подготовка за любовната борба, която трябваше да настъпи, но М.М. мислеше, че трябва да ми окаже съпротива. Колко очарователна е тази съпротива на една влюбена любима, която отлага момента на щастието, само за да може по-добре да му се наслади! Като нежен, почтителен, но едновременно смел и предприемчив нападател, който е сигурен в победата си, вложих нежно внимание, съчетано с огнена буйност. Крадейки от най-красивата уста най-горещите целувки, моята душа примираше от удоволствие. В такива встъпителни борби ние прекарахме два часа и когато те се прекратиха, и двамата се поздравихме: тя, че е могла да устои, аз, че съм могъл да обуздая нетърпението си.

Нуждаехме се и двамата от момент за отмора, тя отгатна желанието ми и каза:

— Мили приятелю, чувствувам глад, който ме кара да мисля, че ще отдадем на вечерята най-голяма чест, обещаваш ли да ми дадеш пример?

Чувствувах се напълно в състояние да направя това и й отговорих:

— Да, обещавам ти, след това ще видиш дали мога да се състезавам добре и с Амур, както с Комус[1].

Тя позвъни, влезе добре облечена и почтително изглеждаща жена на средна възраст, която постла маса за двама души, сложи върху друга това, от което се нуждаехме, за да можем сами да се обслужваме и след това остави пред нас осем ястия в чинии от севърски порцелан върху сребърни горещи тави. Вечерята беше вкусна и изобилна.

Още от първите ястия познах френската кухня и тя не оспори мнението ми. Пихме само бургундско и шампанско вино. Тя приготви салата чисто и сръчно и при всяко движение трябваше да се възхищавам от нейната прелест и елегантност. Очевидно нейният любовник беше познавач, който я е научил на тази изисканост. Бях любопитен да се запозная с него и когато бяхме стигнали до пунша, й казах, че ако удовлетвори любопитството ми, съм готов да й кажа името си. Но тя ми отговори:

— Да оставим, мили приятелю, времето да удовлетвори взаимното ни любопитство!

Между украшенията на часовника си М.М. имаше едно малко шишенце от кварцов кристал, което имаше точно същата форма като това, което аз носех на ланеца си. Обърнах й внимание върху това и понеже в моето шишенце имах памук, напоен с розово масло, дадох й го да го помирише.

— Аз имам същото такова — каза тя, и ме остави също да помириша.

— Есенцията е много рядка и струва много скъпо.

— Затова и не може да се купи.

— Това е вярно. Производител на тази есенция е коронована глава, кралят на Франция. Той е произвел един пфунд[2] от нея, което му е струвало тридесет хиляди ливри.

— Моят любовник получи розовото масло като подарък и ми отдели от него.

— Госпожа Де Помпадур, чрез посредничеството на сегашния тукашен френски посланик, господин Де Вернис, изпрати едно пълно шишенце на венецианския посланик в Париж, господин Де Мочениго.

— Познавате ли господин Де Вернис?

— Точно в деня, когато се сбогуваше с нашия посланик, имах честта да се храня с него. Господин Де Вернис е облагодетелствуван от щастието и със своите заслуги умее да го задържи. Благороден е както по ум, така и по произход, мисля, че той е един граф Де Лион. Спомням си, че заради красивото си лице, бе получил прякор бел-бабе. От него имаме една малка стихотворна сбирка, която му прави чест.

Наближаваше полунощ, бяхме се нахранили отлично и седяхме пред хубав огън. Освен това, бях влюбен във великолепната жена и понеже времето ми се струваше скъпоценно, станах настойчив. Но тя все още се противеше.

— Жестока приятелко — извиках аз, — затова ли само ми обеща блаженство, за да ме накараш да изтърпя всички мъки на Тантала? Ако не желаеш да се отдадеш на любовта, то отстъпи поне на природата. Вечерята ни беше отлична, нека сега отидем в леглото!

— Спи ли ти се?

— Разбира се, не, но в този късен час се отива в леглото. Позволи ми да те отнеса в леглото, аз ще седна до твоята възглавница или ще си отида, ако желаеш.

— Ако си отидеш, ще ми причиниш голяма болка.

— Моята не би била по-малка, вярвай ми! Но ако остана какво ще правим?

— Можем да се изтегнем съвсем облечени в тази софа.

— Облечени! Така да бъде. Ще те оставя да спиш, ако желаеш. Но мен ще извиниш, ако не спя. Защото да спя до теб, и то с дрехите си, — това е нещо невъзможно.

— Чакай!

Тя стана, с леко дръпване разтегна канапето, извади възглавници, чаршафи и покривки и приготви едно великолепно, широко и удобно легло. Тя взе една голяма джобна кърпа и я върза около главата ми, след това ми даде една втора и ме покани да й направя същата услуга. Пристъпих към това, без да оставя да се забележи отвращението ми от нейната перука, но едно ценно откритие ми причини най-приятната изненада. Вместо перука, държах в ръката си най-хубавата коса. От щастие и възхищение, нададох силен вик, на който тя сърдечно се изсмя, след това ми каза, че една калугерка няма друго задължение, освен да крие косата си от погледите на профаните. В същия момент тя ме блъсна тъй умело, че паднахме с цялата си дължина върху канапето. Скочих, съблякох за минута дрехите си и се хвърлих повече върху, отколкото до нея. Тя ме прегърна силно с двете си ръце, като ми каза да й простя всички мъки, които ми е причинила чрез своята съпротива. Не бях постигнал още нищо съществено, говорех, но знаех да владея нетърпението си, мислех, че още нямах правото да предявявам искания. Развързах пет или шест панделки и моето сърце заби от наслада, когато тя ми позволи и аз станах притежател на най-красивите гърди, които покрих с целувки. Но с това се ограничи и цялото й благоволение. Колкото повече виждах от нейната съвършена красота, толкова по-пламенни ставала моите усилия, но напразно. Изморен, трябваше да се откажа от борбата и притискайки я до гърдите си, най-после заспах в нейните обятия. Събуди ме някакво шумолене.

— Какво има? — извиках аз, ставайки.

— Мили приятелю, трябва да ставаме, време е да се върна в манастира.

— Облечи се и ми направи удоволствието да те видя в облеклото на светица, тъй като се разделяш от мен като девица.

— Бъди за този път доволен, мое сладко съкровище, и се научи от мен на въздържание, друг път ще бъдем по-щастливи. Щом си отида, можеш да си отпочинеш тук, ако не ти предстои нещо важно.

Тя позвъни и се яви същата жена, която бе дошла вечерта и която без съмнение беше нейната довереница и тайна посредница при любовните й мистерии. След като моята възлюбена бе фризирана, тя се съблече, заключи накитите си в един шкаф и облече едно монашеско елече, скриващо нейните великолепни полукълба, които през тази напрегната нощ допринесоха най-много за моето щастие. След това облече своето монашеско облекло. Когато довереницата излезе, за да уведоми гондолиера, тя ме целуна нежно и пламенно и каза:

— Чакам те вдругиден, тогава ще ми кажеш коя нощ ще прекарам с теб във Венеция. И тогава, нежни приятелю, ще бъдеш напълно щастлив, а и аз също. Сбогом.

Щастлив, макар незадоволен, легнах отново и спах до обяд.

Напуснах къщата, без да видя някого и се отправих добре маскиран към Лаура, у която намерих едно писмо от моята скъпа Ч.Ч. Последното гласеше следното:

„С това си писмо, мили приятелю, ти давам едно указание за моите разбирания и се надявам, че то не само няма да ми навреди пред теб, но чрез него ще достигнеш до убеждението, че въпреки младостта си, аз съм в състояние да пазя тайна и че съм достойна да стана твоя жена. Понеже съм сигурна в сърцето ти, то аз не те укорявам заради въздържанието ти към мен, и понеже съм ревнива само относно това, което отклонява духа ти и може да попречи на търпеливото понасяне на жестоката ни раздяла, то трябва да се радвам на всичко, което ти доставя удоволствие. Слушай! Когато вчера минавах по един коридор, изтървах една четка за зъби. За да я взема, бях принудена да поместя една табуретка, при което забелязах в стената една цепнатина. Станала съм вече толкова любопитна като калугерка — защото този порок е нещо естествено за безделието на манастирския живот и поставих бързо окото си на тази цепнатина. И видях — отгатни, кого? Теб, сладък приятелю! Ти разговаряше много оживено с моята прелестна приятелска, майка М.М. Едва ли би могъл да си представиш моята изненада и моята радост! Но скоро тези две чувства отстъпиха на страха, че мога да бъда забелязана и да възбудя любопитството на някои недискретни. Поставих бързо табуретката на мястото й и се отдалечих. Кажи ми всичко, мой мили приятелю — ще ме направиш щастлива. Как бих могла аз, която те обичам с цялата си душа, да не бъда любопитна да узная подробности относно една такава баснословна гледка. Кажи ми, дали тя те познава добре и как се е запознала с тебе. Тя е моята нежна приятелка, за която вече ти писах, но не намерих за нужно да споменавам името й. Тя ми дава френски уроци и ми даде също книги, чрез които добих познания в една област, в която са посветени само малко жени. Без нея, приятелю, не бих открила причината на неразположението, което щеше без малко да ми струва живота. Тя ми даде веднага бельо и кърпи. Честта си дължа на нея. Но едновременно тя естествено трябваше да узнае, че имам възлюбен, както впрочем и аз зная, че и тя има. Но и двете не сме били любопитни да проникнем по-дълбоко в тайните си. Майка М.М. е рядка жена. Сигурна съм, скъпи приятелю, че вие се обичате, не може да бъде другояче, тъй като се познавате, но понеже не съм ревнива, то заслужавам да ми кажеш всичко. Но съжалявам и двама ви, защото страхувам се, всичко, което сте в състояние да направите, може само да раздразни страстите ви. Целият манастир вярва, че си болен, а аз, аз умирам от желание да те видя. Ела поне само веднъж. Сбогом!“

Макар че това писмо ми вдъхна само уважение към Ч.Ч., все пак то ме обезпокои. В моята скъпа Ч.Ч. бях наистина сигурен, но тези цепнатини са ни изложили може би и на други любопитни погледи. Освен това, виждах се принуден да измисля за моята любезна и доверчива приятелка някаква приказка, защото честта и деликатността не ми позволяваха да й кажа истината. Отговорих й веднага: приятелството й с М.М. изисква да й кажа, без да се бавя, че я е видяла в стаята й за разговори с един маскиран кавалер. От известността на М.М. съм полюбопитствувал да се запозная с нея, представил съм се под фалшиво име и съм я помолил да дойде в стаята за разговори. Да не й казва кой съм, а само това, че в мен е познала господина, които идва редовно в тяхната църква, за да слуша литургията. Уверих я най-решително, че за любовни отношения между М.М. и мен не може и дума да става, но не исках да отрека, че я намирам във всяко отношение една отлична жена.

В деня на Света Катерина, именния ден на моята любима Ч.Ч. мислех, че мога да доставя удоволствието на моята прелестна затворница, която страдаше заради мене, да ме види. След като напуснах църквата, забелязах, тъкмо в момента, когато се качвах в една гондола човек, който ме следваше. Станах подозрителен и реших да бъда наясно. Човекът взе също една гондола и ме последва. Това не можеше да бъде само случайност, и за да се предпазя от изненади във Венеция слязох при палацо Морозини дел Джардино. Моят човек слезе също, повече не се съмнявах. Преминах през палата и взех посока към фландърската поща. В една тясна улица се спрях и дочаках с изваден нож шпионина, хванах го за яката, притиснах го в един ъгъл, поставих върха на ножа до гърлото му и поисках да ми каже какво желае от мен. Той трепереше и искаше да признае всичко, когато за нещастие някой влезе в уличката. Шпионинът се изскубна и аз не узнах нищо, но бях убеден, че за в бъдеще дангалакът ще се държи на почтително разстояние. Същевременно чувствувах, че някой любопитен би могъл лесно да узнае кой съм. Затова реших да ходя в Мурано само маскиран или нощно време.

На следния ден трябваше да видя моята хубава калугерка, за да узная от нея кога ще вечеря с мен във Венеция. Намерих се в стаята за разговори много рано. Тя дойде веднага и радостта беше изписана върху лицето й. Направи ми комплимент, че съм се показал пак в тяхната църква. Всички калугерки били възхитени, че ме виждат отново след триседмично отсъствие.

— Игуменката — разказа ми тя, — изрази своята радост, че си се върнал и ми каза, че била сигурна, че ще открие кой си.

Аз й разправих случката с шпионина и на двама ни се стори твърде вероятно, че може би това е било средството, чрез което набожната жена е пожелала да научи подробности за мен:

— Решен съм, божествена приятелко, да не посещавам повече литургията.

— Това ще бъде за мен едно лишение, но за общия ни интерес мога само да одобря това твое решение.

След това ми разказа за издайническата цепнатина и стената, но, прибави тя, тя е вече запушена и от тази страна няма какво повече да се страхуваме. За това й обърнала внимание една млада пансионерка, която тя много обичала и която държала на нея.

Не проявих любопитство да узная името на тази приятелка, а и тя не ми го назова.

— А сега, мой ангеле, кажи ми дали щастието ми е отложено?

— Да, но само за двадесет и четири часа. Новопостъпилата сестра ме покани на вечеря в нейната стая и ти разбираш, че няма никаква уважителна причина да се откаже.

— Значи ти не би й доверила, че аз имам твърде оправданото желание да не отидеш у нея на вечеря?

— Разбира се, не. В манастирите доверието не отива толкова далеч. Освен това, приятелю, човек може да откаже подобна покана, само когато има желанието да си създаде една непримирима неприятелка.

— Не може ли човек да каже, че е болен?

— Да. Но тогава посещенията?

— Разбирам. Ако откажеш посещенията, би могло да се яви подозрението, че не си била в манастира.

— Подобно подозрение е невъзможно. Защото тук не се вярва на възможността, че някоя от нас би могла да напусне манастира.

— Ти си, значи, единствената тук, която може да осъществи това чудо?

— Бъди сигурен! Но чудото тук, както и навсякъде, се създава от парите.

— Те създават, може би, и други.

— Времето мина. Но кажи ми, любими, къде ще ме чакаш утре вечер, два часът след залез-слънце?

— Не бих ли могъл да те чакам тук, при твоето казино?

— Не, защото моят любовник ще ме заведе сам до Венеция.

— Той сам?

— Да, той сам.

— Това е невероятно.

— Но вярно.

— Ще те чакам на площада Сан Джовани е Сан Паоло, зад паметника на Бартоломео от Бергамо.

— Виждала съм площада и паметника само върху изображения. Но това ми е достатъчно. Ще бъда точна. Само някое съвсем лошо време може да ми попречи да не дойда на среща, на която ме вика моето сърце.

— Ако се случи такова време?

— Тогава, мили приятелю, няма да бъде нищо загубено. Ние ще се срещнем отново тук и ще уговорим друг ден.

Нямах никакво време за губене, тъй като нямах още казино. Наех втори лодкар и за по-малко от четвърт час бях на площада Св. Марко. Започнах веднага да търся. Когато един смъртен има щастието да се ползува от благоволението на бога Плутос и когато не е скъперник, то той може да бъде сигурен, че почти във всичко ще успее. Затова не беше нужно дълго да търся, за да намеря едно казино, каквото аз желаех. То беше най-хубавото в цяла Венеция и нейната околност, но, естествено и най-скъпото. Беше принадлежало на английския посланик, който при напускането на Венеция го бе отстъпил на своя готвач на ниска цена. Новият собственик ми го даде под наем до Великден за сто цехини, които аз му предплатих при условието, че той лично ще ми приготвя обедите и вечерите, които бих желал да му поръчам.

Имах пет стаи, които бяха добре обзаведени и всичко изглеждаше да е приспособено да бъде в услуга на любовта, на удоволствието и на радостите от трапезата. Яденето се внасяше чрез скрито прозорче в столовата, последното беше поставено в стената и снабдено с една въртяща се табла, която изпълваше точно отвора, тъй че господарите и прислугата не можеха да се видят. Тази трапезария беше украсена с великолепни огледала, с полилеи от кварцов кристал и със стенни светилници от позлатен бронз, разкошно огледало се намираше върху камина от бял мрамор, украсено с малки четириъгълници от китайски порцелан, върху който бяха изобразени голи любовни двойки във всички възможни положения, каквито фантазията можеше да измисли. Отляво и отдясно на камината се намираха елегантни и удобни софи. Непосредствено до тях се намираше една осмоъгълна стая, чиито стени, под и таван, бяха покрити изцяло с най-хубавите венециански огледала, тъй че любовната двойка, която използуваше тази стая, виждаше всички свои положения стократно умножени. В нея имаше хубав алков с два скрити входа. Отдясно една елегантна стая за обличане, отляво един будоар, който изглеждаше като да е украсен за майката на боговете на любовта и една баня от карарийски мрамор. Таваните бяха украсени художествено със злато или с нарисувани по тях цветя и арабески.

Следа като бях заповядал да се поставят свещи във всички свещници и навсякъде, където беше нужно, да се постави най-хубавото бельо, поръчах най-изобилната и вкусна вечеря за двама души. След това казах да ми се даде ключът от къщната врата и обясних на майстор готвача, че не желая да бъда виждан от никого при идването ми, както и при отиването ми.

Забелязах с удоволствие, че часовникът в алкова бе снабден с будилник, защото въпреки цялата ми любов започнах да се поддавам на силата на съня. След като в къщата всичко бе наредено съобразно моите желания, излязох и като внимателен и изискан любовник, купих най-хубавите пантофи, които можеха да се намерят и една нощна шапчица от алансонска дантела.

В определения час, два часът след залез, се отправих към моя палат. Едва ли човек може да си представи какво учудено лице направи г-н френският готвач, когато ме видя да идвам сам. Понеже не намерих всичко осветено, както бях заповядал, му направих остра забележка и му обясних, че не обичам да казвам едно и също нещо два пъти.

— Друг път няма да пропусна да изпълня точно нарежданията на господаря.

— Донесете яденето.

— Господинът е поръчал за двама.

— Сервирайте за двама и този път присъствувайте при храненето ми, за да ви кажа кое намирам добро и кое лошо.

Яденето влизаше през въртящия се прозорец в добър ред, винаги две чинии едновременно. Правех забележки за всичко, но всъщност го намирах за отлично: дивеча, чигата, трюфелите, вината, десерта. Всичко се сервираше в красив майсенски порцелан или върху сребро. Казах му, че е забравил твърди яйца, аншоа и оцет с различни подправки за приготвяне на салата. Той отправи очите си към небето, като че ли искаше да изкупи някакъв голям грях.

След една вечеря, която трая два часа и която предизвика възхищението на моя хазаин, му поисках сметката. Даде ми я след четвърт час и аз я намерих разумна. Освободих го и легнах във великолепното легло, намиращо се в алкова. Отличната вечеря ми предостави скоро най-сладък сън, който без действието на бургундското и шампанското вино, вероятно, не би се явил, тъй като все пак бих се отдал на мисълта, че следната нощ на същото място ще притежавам една богиня. Събудих се късно след настъпване на деня. След като поръчах за вечерята още плодове и лед, си отидох. За да съкратя деня, който поради моя копнеж изглеждаше много дълъг, играх и забелязах с удоволствие, че щастието ме третираше не по-зле, отколкото любовта. Понеже всичко се развиваше тъй добре, съобразно моите желания, създадох си удоволствие от това, да припиша щастието си на добрия дух на моята калугерка.

Един час преди определеното време бях на уговореното място, нощта беше студена, но аз не чувствувах студ. Точно в определения час видях да се приближава една лодка с две весла. Щом лодката стигна до брега, от нея изскочи едно маскирано лице. Тя говори с лодкаря и след това се отправи към паметника. Когато се приближи, моето сърце заби от наслада, но внезапно забелязах, че маската беше мъж. Отбягнах я и в себе си съжалих, че не съм взел пистолетите си. Но маската заобиколи паметника, пристъпи към мен и ми протегна приятелски ръка, познах моя ангел. Тя се засмя на моята изненада и ме хвана под ръка, без да разменим нито дума, ние тръгнахме към площада Сан Марко и оттам към моето казино, което отстоеше само на около сто крачки от театъра Сан Моизе.

Намерих всичко подредено според желанията ми. Ние се изкачихме и аз свалих моето домино, но на М.М. й доставяше удоволствие да се разхожда из жилището и да разглежда всички ъгли на очарователното любовно гнездо. Беше изненадана от чудото, че без да се движи виждаше своята прекрасна фигура по хиляди различни начини. Нейното отражение, което благодарение на остроумното нареждане на свещите, се отразяваше в огледалата и предлагаше една нова картина, от която тя не можеше да откъсне погледа си.

Седнала върху една табуретка, тя наблюдаваше с възхищение цялата прелест на своята фигура. Тя носеше рокля от розово кадифе със златна везба и една отговаряща жилетка с богата ръчна везба, черни атлазени панталони до коленете, закопчалки на обувките с брилянти, един скъп диамант на малкия пръст, а на другата ръка един пръстен, в чиято рамка се намираше само един кристал, поставен върху парченце бял атлаз. Нейната маска от черна копринена дантела беше забележително хубава и фина. За да мога да я видя по-добре, тя застана пред мен. Претърсих също и нейните джобове и намерих в тях златна табакера, една обсипана богато с перли бонбониера, един златен прибор, един великолепен лорнет, джобни кърпички от най-фина батиста, които бяха не само парфюмирани, а буквално напоени с най-скъпи есенции. Разгледах с учудване внимателно богатия материал и изисканата работа на двата й часовника, на нейните синджирчета и блестящите по тях малки диаманти. Най-после аз намерих един пистолет — това беше едно английско оръжие от чиста и добре полирана стомана.

— Всичко, което виждам тук, моя обожаема приятелко, не може далеч да се сравни с твоите собствени предимства, но аз не мога да се въздържа да не ти изкажа възхищението си за удивителния, дори бих казал за достойния за обожаване човек, който очевидно иска да те убеди, че ти наистина си негова повелителка.

— Това ми каза и той, когато го помолих да ме доведе до Венеция и да ме остави тук сама. Забавлявайте се, само желая мъжът, когото искаш да направиш щастлив, да се окаже достоен за това.

— Аз повтарям — той е удивителен човек, едва ли има друг такъв. Любовник от този вид е рядкост и аз чувствувам, че не мога да му подражавам, както от друга страна се опасявам, че не заслужавам щастието си, което ме заслепява.

— Позволи ми да отида сама в съседната стая да си сваля маската.

— Бъди свободна господарка на желанията си.

Четвърт час след това моята възлюбена влезе отново. Беше фризирана като мъж, но нейните странични дълги къдрици падаха върху бузите й, а вързаната й с черна панделка сплитка от косите достигаше до коленете. Със своите форми наподобяваше на някой Антиной[3] ако не носеше френския си костюм, то илюзията би била пълна. Бях като омагьосан и щастието ми се струваше непонятно.

— Не — извиках аз, — не божествена моя, ти не си създадена за смъртен и струва ми се, че никога няма да бъдеш моя. В момента, когато ще те притежавам, някакво чудо ще те отнеме от моята страст. Твоят божествен съпруг, ревнив като обикновен смъртен, вероятно ще унищожи всичките ми надежди. След четвърт час, може би, няма да съм вече жив.

— Разпален ли си, приятелю? Аз ти принадлежа и в този момент, ако искаш.

— Ах, дали искам! Целият ден не съм хапнал нищо, но ела! Любов и щастие ще бъдат моята храна.

Тя трепереше. Седнахме пред огъня. Не можех да владея повече търпението си и откопчах една брилянтна карфица, която закопчаваше нейната дантелена плисирана якичка. Читателю, съществуват такива живи и толкова сладки преживявания, че годините едва ли могат да заличат спомена от тях и времето не може никога да ги разруши напълно. Моята уста беше наистина вече покрила с целувки тези очарователни гърди, но досадният корсет не бе ми позволил да се възхитя на тяхната пълна съвършеност. Сега ги имах свободни от всякаква принуда и от всякаква излишна подпора, никога не съм виждал по-красиви, никога не съм докосвал по-красиви. Ако двете полукълба на медицийската Венера биха били оживени от искрата на Прометея, то те биха бледнели пред тези на моята божествена калугерка.

Изгарях от желание и се готвех да задоволя последното, когато моята вълшебница ме успокои с една-единствена дума:

— Нека почакаме до след вечеря! — каза тя.

Позвъних. Тя изтръпна, но аз й казах:

— Успокой се, любима! Ще можеш да кажеш на любовника си, че никой не те е видял.

— Той ще се възхити от твоето внимание и ще отгатне, че не си новак в изкуството да се живее. Но очевидно аз не съм единствената, която се наслаждава с теб на това прелестно любовно гнездо.

— Лъжеш се. Вярвай на думите ми. Ти си първата жена, която виждам тук. Ти не си първата ми страст, обожаема, но ще бъдеш моя последна!

— Аз ще съм щастлива, ако си постоянен. Моят любовник е такъв. Той е приветлив, добър и любезен. Въпреки това откогато го познавам, моето сърце е било винаги празно.

— Също и неговото сърце трябва да е празно, защото ако неговата любов беше от рода на моята, ти не би ме направила никога щастлив.

— Той ме обича, както аз те обичам. А вярваш ли, че те обичам?

— Бих искал да вярвам това с удоволствие, но ти не ме обичаш.

— Мълчи! Защото чувствувам, че бих могла всичко да ти простя, само ако не криеш нещо от мен. Радостта, която изпитвам в този момент произлиза повече от надеждата, че ще мога да изпълня всичките ти желания, отколкото от мисълта, че ще прекарам с теб една възхитителна нощ. Тя ще бъде първата в моя живот.

— Как? Ти не си прекарвала някоя нощ с твоя любовник?

— Много. Но те се изпълваха от приятелство, любезност и благодарност. Същественото и любовта липсваше. При това моят любовник ти прилича. Той има весел темперамент, подобен на твоя и лицето му е много красиво. Но въпреки това — той не е ти! Мисля също, че е по-богат от теб, макар че по обзавеждането на твоето казино трябва да предположа противното. Но какво значение има богатството за любовта?

— Ще бъде ли той любопитен да узнае подробностите от тази нощ?

— Той ще мисли, че ще ми достави удоволствие, като се осведоми за това, а аз ще му разкажа всичко, с изключение на обстоятелствата, които биха го засрамили.

След яденето, което тя намери отлично, тя приготви пунша, при което показа голямо умение. Но аз чувствувах нетърпението си да нараства все повече и й казах:

— Имай предвид, че имаме пред себе си само седем часа и че бихме се излъгали, ако ги прекараме на трапезата!

— Ти говориш по-мъдро от Сократ и твоето красноречие ме убеждава. Ела!

Тя ме заведе в галантната стая за обличане. Там й подарих красивата нощна шапчица и я помолих да подреди косите си като жена. Тя прие подаръка ми с радост и ме помоли да се съблека в салона. Ще ме повика щом бъде в леглото.

Не чаках дълго, понеже, когато се касае за наслади от такова естество, всичко се извършва бързо. Пиян от любов и щастие паднах в нейните обятия и в продължение на седем часа й давах неоспорими доказателства за моя любовен плам и за чувствата, които тя ми бе вдъхнала. От гледна точка на материалното не научих от нея нищо ново, но научих много за въздишки, трепети, екстази и чувства, които се проявяват в една чувствителна душа само в най-сладките мигове. Разнообразих насладата по хиляди начини и тя беше учудена, че се намира по-сладострастна, отколкото сама се е считала. Най-после фаталният будилник се чу. Трябваше да прекратим нашия екстаз. Но преди да се отдели от обятията ми, тя отправи очи към небето, като че ли искаше да благодари на своите божествени повелители за това, че е надминала себе си, като ми е доказала своята страст.

Ние се облякохме. Когато й поставих в джоба хубавата дантелена шапчица, тя ме увери, че ще я пази за цял живот за спомен от щастието, в което е плувала тази нощ. След като изпихме чаша кафе, напуснахме моето казино и аз я придружих до пиацата Сан Джовани и Сан Паоло, където й обещах, че ще я посетя на по следния ден. След като се уверих, че се е качила в гондолата, си отидох вкъщи и легнах. Един десетчасов непрекъснат сън ми възстанови силите.

[1] Комус — бог, който е подстрекателствувал на трапезата удоволствията у старите гърци. — Б.пр. ↑

[2] Около половин килограм. — Б.пр. ↑

[3] Антиной, млад грък от Витиния, надарен с извънредна красота, любимец на император Адриан. Удавил се в р. Нил, Египет и на същото място Адриан основал в негова чест града Антиноя. Станал образец на пластическа красота. — Бел.ред. ↑

Глава двадесета

Продължение на предишната глава и разговор с М.М. Нейно писмо и моя отговор. Нова среща в казиното при Мурано в присъствието на нейния любовник.

Както бях обещал на М.М., посетих я на третия ден, но с влизането си в стаята за разговори, тя ми каза, че любовникът й съобщил, че ще дойде и че го очаква всеки момент. Затова се надява да ме види на следния ден. Аз си отидох. Близо до моста видях един зле маскиран кавалер да слиза от една гондола. Разгледах гондолиера и забелязах, че беше от хората на френския посланик.

— Значи, той е — си казах. Видях го да влиза в манастира. Сега нямах повече никакво съмнение и, възхитен от откритието си, отпътувах за Венеция, но реших да не казвам нищо на любовницата си.

На следната сутрин я видях и ние имахме следния разговор:

— Моят приятел — каза тя, — дойде вчера да се сбогува за Коледа с мен. Той отива в Падуа. Но са взети всички мерки да можем да вечеряме в неговото казино, когато пожелаем.

— А защо не във Венеция?

— Той ме помоли да не отивам във Венеция по време на отсъствието му. Той е умен и предпазлив и не мога да откажа на молбата му.

— Това е приемливо. Кога ще се храним заедно?

— В неделя, ако искаш.

— Ако искаш — не е добре казано. Защото искам винаги. В неделя ще изляза в ранни зори, ще те чакам и ще чета, за да мине времето по-бързо. Каза ли на приятеля си, че в моето малко казино не беше зле?

— Всичко — той знае всичко. Но, мое сърце, само едно го безпокои, той се страхува от бременност.

— Да умра, ако съм помислил за това! Но, любов моя, не си ли изложена и при него на същата опасност?

— Не, това е изключено.

— Разбирам. Тогава за в бъдеще трябва да бъдем много разумни. Идва ми на ум, че девет дни преди Коледа престава маскарадната свобода. Тогава ще трябва да се отправя с гондолата към твоето казино, иначе бих могъл да бъда лесно познат от шпионина, който неотдавна ме беше проследил.

— Да, това е много разумна мисъл. Ще ти опиша разположението на къщата при канала по начин, че да можеш лесно да я намериш. Надявам се, че ще можеш да идваш и през време на постите, макар че както се казва, божията воля е през това време да убием плътта си. Не е ли смешно, че има време, когато съгласно божията воля трябва да се отдаваме напълно на наслади, и друго време, когато трябва да живеем съвсем въздържано, за да му се харесаме? Какво общо може да има този или онзи възпоменателен ден с божеството и как могат действията на създанията да имат някакво значение за Създателя, когото моят разум може да си представи само като независим? Струва ми се, че ако бог е създал човека, тъй че той може да го обижда, то човекът ще е в правото си да върши всичко, което бог му е забранил, тъй като неговото непълно устройство е дело на бога. Може ли да си представи човек, че бог е тъжен през време на постите?

— Очарователна приятелко, ти говориш отлично. Но би ли ми казала, къде си се научила да мислиш така? Как си могла в един манастир да прескочиш трапа?

— Моят приятел ми даде книги, които внимателно прочетох и светлината на истината прогони тъмнината, която замъгляваше погледа ми. Уверявам те, когато мисля за себе си, намирам моето щастие в това, че съм намерила някой, който е просветил духа ми. Затова нещастието ми, че съм станала калугерка е по-малко. Защото най-голямото щастие, без съмнение се състои в това, да може спокойно да се живее и спокойно да се умре, а на това човек едва ли може да се надява, когато слуша брътвежа, с който свещениците ни оглушават.

— Споделям напълно твоето мнение и ти се възхищавам. Защото да се просветли един дух, който трябва да е толкова предубеден, както твоя, това не може да бъде дело само на няколко месеци.

— Безсъмнено, светлината би ме озарила много по-късно ако не бях изпълнена с по-малко предразсъдъци. Една плътна завеса отделяше в моя дух истината от заблудата и само разумът можеше да я отстрани, но беше ми внушено като закон да се страхувам от този беден разум, да се държа далеч от него, като че ли неговият факел би ме изгорил, вместо да ме осветли. Откакто разбрах, че едно разумно същество трябва да бъде ръководено само от разума, предоставих се изключително на неговото ръководство, и превръзката, която скриваше истината, падна от моите очи. Истината се показа с блясък, глупостта изчезна, и аз не се страхувам, че последната ще придобие отново надмощие, понеже всеки ден ставам по-силна и мога да кажа, че започнах да обичам Бога едва след като се освободих от представата, която ми бяха създали за него свещениците.

— Поздравявам те за това. Ти си била по-щастлива от мен, тъй като за една година си изминала по-дълъг път, отколкото аз за десет.

— Значи, ти не си се запознал с творбите на лорд Билинбрук? Преди пет месеца четох книгата на Шарон „За мъдростта“ и неизвестно как нашият изповедник узна това. При изповядването се осмели да ми каже, че трябва да престана да чета такива книги. Отговорих му, че съвестта ми не чувствува никакво угризение и затова не мога да го послушам. Тогава няма да ви дам опрощение, възрази той. Въпреки това, ще отида за причастие, казах аз. От това той се ядоса и понеже не знаеше какво да прави, говори с епископа. Негово преподобие ме посети, за да ми поясни, че трябва да се подчиня на изповедника си. Отговорих му, че имаме взаимни задължения — задачата на един свещеник в изповедническия стол е да ме изслуша, да ми наложи подходящо покаяние и да ми даде опрощение, но той не бива да си позволява да ми дава съвети, когато не съм му искала такива. Във всеки случай, изповедникът трябва да избегне скандала, ако му хрумне да ми откаже опрощението — което той наистина може да направи, — но въпреки това, ще отида с другите калугерки за причастие. Епископът видя, че не може да излезе с мен на глава и ме остави да постъпвам според съвестта си. Но това не ми бе достатъчно. Моят любовник ме снабди с едно позволително от папата, което ми даваше право да се изповядвам, при когото си искам. Всички мои сестри ми завиждат за тази привилегия, но аз си послужих с нея само един-единствен път, тъй да се каже, за да създам прецедент и да подсиля правото си чрез един факт, защото цялата история не си заслужава труда. Изповядвам се винаги при същия свещеник и нему няма да му е трудно да ми даде опрощение, понеже аз му казвам само това, което искам.

— За останалото си даваш сама опрощение?

— За останалото се изповядвам на бога, който познава интимните ми мисли и единствен може да отсъди дали действията ми са добри или лоши.

Разбрах от този разговор, че моята хубавица е свободомислеща. Съвсем не бях учуден от това, тъй като тя имаше по-голяма нужда да успокои съвестта си, отколкото да задоволи страстта си.

В неделя следобед взех една гондола с двама лодкари и обиколих около остров Мурано, за да разгледам разположението на манастира откъм водата и да си отбележа малката врата, през която моята приятелка напускаше манастира. Но това беше загубено време и напразен труд. Защото с брега, на който беше построен манастира, се запознах едва по време на новена[1], а с малката врата едва шест месеца по-късно, и то с опасност за живота ми — за това обаче ще говоря, когато стигнем дотам.

Когато часът наближи, отидох в храма на любовта. Докато чаках богинята си, забавлявах се да разглеждам книгите на една малка библиотека, намираща се в будоара. Те не бяха много, но подбрани грижливо и подходящо за мястото. Тук се намираха всички писания против религията и всичко, което сладострастните пера са писали за радостите на любовта — съблазнителни книги, чиито стил поставя читателя в пламък и го принуждава да търси действителността, от която те описват само отражението. Множество елегантно подвързани томове съдържаха само безнравствени медни гравюри. По-голямата им стойност се състоеше в изисканата работа при рисуването, отколкото в похотливостта на положенията. Това бяха английските гравюри към „Portier des Chartreux“, картините към Алоиза Сигеа Толетана от Мьорзиус и други, всички бяха забележително хубави. Множество малки картини покриваха, освен това, стените на кабинета — все майсторски творения от същия вид, както медните гравюри. Занимавах се вече цял час с разглеждане на всички тези неща и тяхното разглеждане ме бе поставило в неукротимо възбуждане, когато моята любима влезе в калугерско облекло. Нейният образ съвсем не беше успокоително средство и затова извиках:

— Идваш точно в най-благоприятния момент. Всички тези еротични картини вляха в жилите ми изгарящ ме огън и в монашеското си облекло трябва да ми доставиш лечебното средство, което моята любов изисква от теб.

— Остави ме първо да облека обикновеното си облекло, любими, след пет минути съм всецяло твоя.

— В пет минути ще съм щастлив, след това можеш да отидеш да се преоблечеш.

— Но остави ме да се освободя поне от вълнените рокли, които не обичам.

— Не, ти трябва да получиш почтителността на моята любов в същото облекло, което носиш, когато ти я събуди в мен.

С най-смирено лице тя каза:

— Добре, да бъде волята ти, — и като придружи думите си с най-сладострастната усмивка, се остави да я положа върху една софа и за момент ние забравихме целия свят. След този сладък унес й помогнах да се съблече и скоро едно обикновено облекло от индийски муселин преобрази моята любезна монахиня в очарователна нимфа.

След вкусното ядене се уговорихме да се видим отново на първия ден на новената. Тя ми даде ключа за входа откъм страната на водата и ми каза, че през деня ще мога да позная вратата по една синя лента, която ще виси от прозореца непосредствено върху последната, за да не се заблудя през нощта. Зарадвах я извънредно силно, като й казах, че до завръщането на приятеля й ще остана просто да живея в нейното казино. През време на десетте дни, които прекарах в къщата, я видях четири пъти и всеки път я убеждавах, че обичам само нея.

Прекарвах времето си в четене и писане до Ч.Ч. но моята нежност към последната беше станала спокойна. В писмата, които тя ми пишеше, интересуваше ме най-много това, което ми съобщаваше за приятелката си. Укоряваше ме, че не съм поддържал по-ревностно познанството си с М.М., а аз й отговорих, че не съм направил това, понеже съм се опасявал да не бъда познат. Същевременно я подканях да пази пълно мълчание.

Не вярвам, че е възможно да се обичат едновременно в еднаква степен две същества. Също любовта не остава на своята висота, когато й се дава много изобилна храна или когато не й се дава никаква. Моята страст към М.М. запазваше постоянно същата сила, понеже можех да я притежавам винаги само при най-голяма опасност да я изгубя.

— Не е ли възможно — казах й аз, — някоя от калугерките да почувствува нужда да говори с теб точно тогава, когато отсъствуваш.

— Не — отговори тя, — това не може да се случи, тъй като всяка калугерка има правото да се прави недостъпна и никое друго право не се спазва тъй строго в манастира, даже и от страна на самата игуменка. Опасно е само, ако избухне случайно пожар, защото тогава, всичко ще бъде в ужасен безпорядък и ще изглежда неестествено, ако някоя калугерка остане спокойно в килията си, когато е изложена на такава голяма опасност. Безсъмнено тогава бягството й ще се узнае. Успях да спечеля на моя страна сестрата прислужница, градинаря и една друга калугерка, това чудо се осъществи от моя опит в съюз с парите на моя приятел. Той ми гарантира за верността на готвача и жена му, на които е поверил надзор върху казиното. Също е сигурен и в двамата гондолиери, макар че единият от тях е сигурно шпионин на държавните инквизитори.

В деня преди Бъдни вечер тя ми каза, че любовникът й ще се върне на Стефановден. Тя ще посети с него операта и след това ще прекарат нощта заедно.

Тъй като трябваше да се изнеса, за да направя място на друг, прибрах рано-рано вещите си и напуснах убежището си, където в продължение на десет дни се бях наслаждавал на такова голямо блаженство. Отправих се към палацо Брагадино и прочетох там следното писмо:

„Ти ме обиди малко, мили приятелю, когато относно тайната да скрия от теб кой е моят любовник, забеляза, че си доволен да притежаваш сърцето ми, като предоставяш пълна свобода на моя дух. Това отделяне на сърцето от духа ми изглеждаше напълно софистично и ако не изглежда и на теб такова, то трябва да признаеш, че не ме обичаш напълно. Защото невъзможно е да съществувам без дух, а невъзможно е да обичаш сърцето ми, ако то не е в съгласие с духа ми. Ако твоята любов може да се задоволи с обратното, то тя не е достатъчно нежна. Но понеже може да се случи да ме изобличиш, че не съм била напълно искрена към теб, както внушава и изисква една истинска любов, то реших да ти открия една тайна, отнасяща се до моя приятел, макар да зная, че той разчита твърдо на моето мълчание. Ще извърша една измяна, но за това ти няма да ме обичаш, по-малко, защото, намирайки се в положение на необходимост да избирам един от двама ви и трябва да лъжа или единия или другия, то победата се спечели от любовта. Не ме наказвай обаче за това, понеже не направих избора си сляпо, ти ще прецениш основанията, които наклониха везните в твоя полза.

Когато почувствувах, че не съм повече в състояние да се противопоставя на желанието си да се запозная отблизо с теб, разбрах, че можех да постигна целта си само като се открия на приятеля си, а и не се съмнявах нито миг в неговата любезна помощ. Той доби за твоя характер положително мнение, когато прочете първото ти писмо — от една страна, защото за първата ни среща избра стаята за разговори, от друга страна, защото предпочете неговото казино в Мурано пред твоето. Но той ме помоли да му позволя да присъствува на първото ни събиране, и то в един малък кабинет, едно истинско скривалище, откъдето човек може, без сам да бъде видян, да наблюдава всичко, което става в салона, и да чуе всичко, което се говори. Ти не си виждал още този кабинет, тъй като е невъзможно да се отгатне съществуването му, но ще го видиш вечерта срещу Нова година.

Кажи ми, мое сърце, можех ли да откажа това странно желание на човека, който е бил толкова услужлив към мен? Съгласих се с молбата му и беше съвсем естествено, че трябваше да се скрие от теб. Сега знаеш, че моят приятел беше свидетел на всичко, което направихме и си казахме през нашата първа любовна нощ. Но това да не ти е неприятно, тъй като ти си му харесал във всичко, твоето държане, както и хубавите забележки, с които ме развеселяваше. Когато разговорът дойде до него, аз доста се страхувах, да не би да кажеш нещо, което да не е твърде ласкателно за него, за щастие, той можа да чуе само ласкателни неща. С това, мое сърце, ти изповядах искрено цялата си измяна, но като влюбен и умен мъж ти ще ми простиш, още повече че не си имал никаква вреда от това. Моят приятел е извънредно любопитен да узнае кой си. Но слушай, в онази нощ ти беше непринуден и съвсем любезен, би ли бил също такъв ако знаеше, че присъствува и свидетел? Това е невероятно и ако те бях посветила, ти би отказал и с право.

Надявам се, вече не се съмняваш в нежната ми любов, искам да успокоя съвестта си, като те посветя във всичко. Знай, обични приятелю, че на новогодишната вечер моят приятел ще бъде в казиното и ще го напусне едва на следната сутрин. Ти няма да го видиш, но той ще ни гледа. Понеже той предполага, че ти нищо не знаеш, то разбираш колко естествено във всяко отношение трябва да бъде държането ти, защото ако ти не си естествен, той може да заподозре, че съм издала тайната. Най-много трябва да внимаваш върху думите си. Моят приятел притежава всички добродетели, с изключение на теологичната добродетел наречена вяра, и на тази област можеш да се отдадеш колкото си искаш. Можеш да говориш колкото ти душа иска върху литература, пътуване, политика, относно анекдоти не бива да се стесняваш, можеш да бъдеш сигурен в одобрението му.

Сега, приятелю, ми остава да питам само още едно — имаш ли настроение да бъдеш гледан от друг мъж в моментите, когато се отдаваш на най-сладката чувствена наслада? Тази неизвестност засега е мъката ми и аз много те моля, отговори ми с да или не. Разбираш ли колко мъчително ми е това опасение? Чувствуваш ли колко тежко трябва да ми е, за да се реша на подобна стъпка? Предвиждам, че следната нощ няма да затворя очи, защото няма да имам спокойствие да получа отговора ти. Ако си на мнение, че не можеш да бъдеш нежен в присъствието на третия, още повече на един непознат, то аз ще взема онова решение, което ми подскаже любовта. Впрочем, надявам се, че ще дойдеш! Защото, дори и да не можеш да играеш напълно добре ролята на любещия, то това не би имало голямо значение. Ще му обясня, че твоята любов не е вече в най-голямата си сила.“

Това писмо ме изненада. Но когато размислих добре, намерих моята роля по-красива от тази, която възнамеряваше да играе любовникът, и се разсмях от сърце. Впрочем, признавам, че не бих се смял, ако не знаех какъв беше мъжът, когото трябваше да имам за свидетел. Понеже знаех, че приятелката ми беше в голямо безпокойство и че трябваше да я успокоя, й писах веднага следното:

„Ти желаеш, божествена, да ти отговоря да или не. Изпълнен от любов към теб, бързам да изпратя отговора си още преди обяд, за да можеш да се нахраниш напълно спокойно.

Ще прекарам новогодишната нощ с теб и те уверявам, че ще дам на приятеля ти едно представление, от което Пафос и Аматунт[2] не биха се срамували. Той няма нищо да види или да чуе, което би могло да му даде да предполага, че съм посветен в тайната му, и бъди уверена, че ще играя ролята си не като дилетант, а като майстор. Ако човек е длъжен да бъде винаги роб на своя разум, ако той, доколкото зависи от него не бива да си позволи нищо, без да се ръководи от него, то аз не съм в състояние да разбера, защо трябва да се срамува да се покаже на един приятел в момента, когато е облагодетелствуван едновременно от природата и от любовта.

Но признавам, че не би постъпила добре, ако ми бе поверила тайната веднага още при първия път и че без съмнение бих отказал да ти услужа в това отношение. Не че тогава те обичах по-малко, отколкото те обичам днес, но съществуват толкова странни извратености, че може би бих си внушил, че вкусът на твоя любовник е да търси своята наслада, като гледа насладата на някоя страстна и отдаваща се безгранично на най-сладкото съединение любовна двойка. Тази мисъл би ми създала неблагоприятно мнение за теб и досадата би охладила любовта, която ми бе вдъхнала, но която все пак беше в своя зародиш. Днес, прелестна приятелко, въпросът е съвсем друг, понеже зная много добре какво съкровище притежавам в твое лице. От всичко, което ми разказа за твоя приятел, добих точна представа за неговия характер, обичам го и го считам за мой приятел. Ако теб не те възпира някакво чувство на срам да се покажеш пред него в пламенно нежно съединение с мен, защо трябва аз да се срамувам, когато, напротив, всичко може да ме прави само горд. Аз нито мога, моя богиньо, да се червя от това, че съм те завоювал, нито мога да се срамувам да покажа колко щедро природата ме е надарила с красота и сила, които ми дават толкова силни наслади и на които дължа сигурността, че обожаваната от мен жена взема участие в тях. Аз зная, че поради чувство, което се означава като естествено, но което вероятно е само продукт на цивилизацията и произхожда от младежки предразсъдъци, зная, казвам, че на повечето хора е противно да бъдат гледани в такива моменти. Извинявам от сърце всички онези, които знаят, че биха предизвикали само съжаление на зрителите, но ние знаем, че сигурно не бихме могли да предизвикаме това тъжно чувство. Всичко, което ми каза за твоя приятел, ми дава увереността, че той ще споделя нашите наслади. Но знаеш ли какво ще се случи? Огънят на нашите страсти ще запали и неговите — мъчно ми е за този отличен човек, той няма да може да се сдържа повече и ще се хвърли в краката ми да ме моли, да му отстъпя теб, която единствена можеш да успокоиш възбудата му. Какво трябва да правя, ако стане това? Да те предоставя нему? От учтивост не бих могъл да откажа, но бих си отишъл, понеже би ми било невъзможно да остана спокоен наблюдател.

Впрочем, сбогом, ангел мой, всичко ще се нареди добре. Подготви се за атлетическата борба, която трябва двама да изнесем и се осланяй на щастливеца, който те обожава!“

Прекарах шестте свободни дни с моите приятели в Ридото, което по онова време беше отворено на Стефановден. Понеже не можех да отбивам, тъй като държането на банката беше позволено само на благородници в патрициански талар, то аз играех сутрин и вечер и постоянно губех, защото този, който само залага, трябва да загуби. Загубата обаче от четири до пет хиляди цехини, които съставляваха цялото ми имущество, не само не охлади моята любов, а още повече я засили.

Към края на 1774 година Висшият съвет издаде един закон, с който се забраняваха всички хазартни игри и чието първо действие се изрази в това, че Ридото трябваше да бъде затворено. Този закон беше същинско чудо. Когато бюлетините за гласуване бяха извадени от урната, сенаторите се погледнаха съвсем смаяни. Те бяха гласували един закон, който съвсем не можеха да гласуват, тъй като три четвърти от гласуващите бяха против него, а въпреки това, три четвърти от гласовете бяха за него. Каза се, че това било едно чудо на Свети Марко и че тогавашният главен коректор, сегашният кардинал монсиньоре Фланжини, и тримата държавни инквизитори са го помолили да го направи.

На уговорения ден се явих в обикновения час на обикновеното място и моята приятелка не ме остави дълго да чакам. Тя беше в кабинета, където бе успяла вече да се преоблече, щом ме чу влезе при мен в стаята. Беше облечена извънредно елегантно.

— Приятелят още не е на поста си, но щом го заеме, ще ти дам знак с очите.

— Къде е този тайнствен кабинет?

— Там! Разгледай задното облегало на канапето на стената. Всички тези великолепно изработени цветя имат в средата една дупка, през която намиращия се отзад кабинет може да се вижда. В последния се намира едно легло, една маса и други необходими неща за този, който иска да пренощува и да гледа какво става в салона. Ще ти го покажа, щом пожелаеш.

— Твоят любовник ли е наредил да се устрои така?

— Не, разбира се не, защото не е могъл да предполага, че някога ще го употреби.

— Аз разбирам, че такава гледка ще му достави голямо удоволствие. Но какво ще прави, ако в някой момент, когато природата властно го изисква, няма да може да те притежава?

— Това е негова работа. Впрочем, той може да си отиде, ако му стане скучно, или да спи, ако се умори. Но ако ти се държиш съобразно природата си, той няма да се отегчи.

— Това ще направя, само ще бъда по-учтив.

— Никакви учтивости, моля, моля! Защото ако си учтив, прощавай, природо! Къде си видял, моля ти се, двама любещи се да спазват формите на учтивостта при пълно развихряне на любовта?

— Имаш право, сърце мое, но ще бъда нежен.

— С това съм съгласна, нежността не вреди. Но бъди, какъвто си обикновено. Твоето писмо ме зарадва, разгледал си темата като вещо лице!

Както вече споменах, моята любима беше облечена извънредно елегантно, но трябва също да добавя, че тази елегантност не нарушаваше простотата и непринудеността на нейното същество. Очебиещо намирах само, че се беше начервила, но това ми хареса, понеже си бе поставила червилото по начина на версайските дами. Прелестта на това рисуване се състои в небрежността, с която се поставя червилото върху страните. Съвсем не се иска червилото да изглежда като естествено, поставя се, за да се достави удоволствие на очите, защото последните виждат в него знак на опиянение на чувствата, който им обещава необикновени наслади и очарователни любовни лудувания.

Тя ми каза, че се е начервила така заради любопитния, защото този начин на червене му доставя голямо удоволствие.

— По този вкус — казах аз, — отгатвам, че той е французин.

При тези думи, тя ми даде знак — приятелят беше на своя пост. Комедията започна:

— Колкото повече те гледам, ангел мой, толкова повече те намирам достойна за моето обожание.

— Но уверен ли си, че не обожаваш едно жестоко божество?

— Разбира се и затова не ти отдавам жертви, за да те успокоя, а за да те разпаля. Ти ще чувствуваш през цялата нощ пламъкът на моето обожание!

— Ти няма да ме намериш нечувствителна към твоите жертви.

— Ще ги започна веднага, но мисля, че за да бъдем по-сигурни в тяхното действие, трябва първо да вечеряме, защото днес не съм сложил нищо в стомаха си, освен чаша шоколад и една салата от твърд белтък с масло от лук и оцет.

— Но, мили приятелю, каква неразумност! Ти трябва да си болен.

— Да, в този момент, но ще се чувствувам отлично, след като вместя тези яйца едно след друго в твоята любяща душа.

— Не вярвам, че за това ще ти е нужно някакво дразнещо средство.

— Кой би имал нужда при теб от такова! Но аз имам един основателен страх, и ако ми се случи, че запалката даде огън, без да последва гърмеж, то ще си пратя куршум в главата.

— Мила моя чернокоса глава, това би било естествено нещастие, но поради това човек няма нужда да изпада в отчаяние.

— Ти мислиш, че е нужно само да подновя нападението?

— Естествено!

Докато се забавлявахме с подобни почтителни разговори, масата бе наредена и ние седнахме. Тя яде за двама, а аз за четирима, понеже отличният ни апетит беше увеличен още повече от превъзходните ястия. Великолепният десерт бе поднесен в чинии от позлатено сребро, които подхождаха към четириръчните свещници на масата. Когато забеляза, че се възхищавам от тяхната красота, тя каза:

— Те са подарък от моя възлюбен.

— Един великолепен подарък. Даде ли ти към тях и чистачките?

— Не.

— По това бих искал да вярвам, че твоят приятел е големец.

— Защо?

— Големците не знаят, че свещите се чистят.

— Нашите свещи имат фитили, които няма нужда да се чистят.

— Кажи ми, моля те, от кого си научила твоя френски?

— От стария Ла Форест. Бях шест години негова ученичка. Той ме научи също да съставям стихове. Но знаеш ли, ти познаваш много думи, който аз никога не съм чувала от него. От кого си ги научил?

— От доброто парижко общество и особено от жените.

След като тя приготви пунша, ние си направихме шегата да ядем стриди по най-сладострастния начин, който е възможен само за двама обожаващи се влюбени. Ние ги сърбахме редуващи се един друг от устата, след като ги бяхме поставили върху езиците си.

Най-после трябваше да свършим с игрите, трябваше да помислим за по-съществени наслади и аз й напомних за това.

— Чакай — каза тя, — ще сменя облеклото си и след момент съм твоя.

Аз не знаех какво да започна сам и тършувах из чекмеджетата на нейната писалищна маса. Множество писма, които намерих, оставих недокоснати, но когато намерих една кутия с известни служещи за предпазване от бременност обвивки, взех съдържанието и на мястото на откраднатото поставих следните стихове:

На приятелството рожби, слуги на страха,

Аз съм Амур, треперете! Почит към крадеца!

А ти божествена жена, не бой се, че майка ще станеш.

Защото станеш ли, сам Бог ще е бащата.

А желаеш ли все пак да се предпазиш —

То говори: готов съм като мъж, в жертва да се пренеса!

След малко моята любима се върна облечена като нимфа. Едно облекло от индийски муселин, извезано със златни линии, оставяше да изпъкват нейните сладострастни форми, а нейната шапчица от истинска дантела беше достойна за една кралица. Аз се хвърлих в краката й и я молих да не забавя повече щастието ми.

— Обуздай огъня си още един момент — каза тя, — ето олтара и след две минути жертвата ще бъде в обятията ти.

Тя се приближи до писалищната маса и продължи:

— Трябва да видиш докъде достига нежната внимателност на моя приятел!

Тя извади кутията и я отвори, но вместо търсените обвивки, намери моите стихове. След като прочете последните и след това високо още веднъж, тя ме нарече крадец, даде ми един куп целувки, и ме помоли да й върна плячката. Но аз се престорих, че не зная нищо. Тя прочете стиховете ми още веднъж, помисли един момент, каза, че иска да донесе по-добро перо и излезе.

— Искам да си платя със същата монета — извика тя, смеейки се.

След миг се върна и написа следното шестстишие:

Без любовната наслада да намалява,

Това, което ми открадна, нашите желания осъществява.

Душата ми в безопасност и доволна

Спокойно на пълно сладострастие се отдава.

И искаш ли със сигурност да се насладиш сам,

То върни ми, сладки приятелю, приятелския дар.

На едно подобно нападение ми бе невъзможно повече да противостоя и аз й върнах нещата, които за една отдаваща жертва на Венера калугерка, са толкова ценни.

Бе ударило полунощ. Показах й копнеещ я малък герой и тя приготви софата, като каза, че в алкова било много студено и е по-добре да спим в салона. Всъщност тя направи това, за да може да вижда любопитният любовник.

Читателю! Всяка картина има нужда от сенки, даже и най-хубавата трябва да бъде тук-там замъглена. За да ти представя непрекъснато сменящите се сцени, които представлявахме на разсъмване, трябва да разполагам с всички бои на богатата палитра на Аретино.

Бях пламенен и силен, но имах работа с един достоен противник и сутринта след борбата ние бяхме напълно изтощени. Да, бях до такава степен изтощен, че моята прелестна калугерка се обезпокои сериозно за мен. В действителност, беше видяла при последното жертвоприношение кръвта ми да пръска върху нейните гърди и понеже това явление беше изненада за нея, побледня от страх. Разпръснах страха й чрез различни лудории, на които тя трябваше да се смее от сърце. Измих очарователните й гърди с розова вода, за да ги изчистя от кръвта, която ги обагряше за пръв път в нейния живот. Тя ми изрази страха си, че може би е глътнала някоя капка от кръвта, но лесно я убедих, че даже и да е станало, това няма никакво значение. Тя облече монашеското си облекло и ме закле да отида да легна и още преди връщането си във Венеция да й пиша за състоянието си. Също и тя щяла да ми пише веднага, чух я да напуска къщата едва след половин час. Разбира се, през това време беше при приятеля си.

Беше ми лесно да изпълня искането й, и тъй като имах най-голяма нужда от почивка, спах до вечерта. Когато се събудих, я уведомих бързо, че се намирам в отлично състояние и напълно разположен да започнем отново нашата сладка борба. Молих я да ми пише как се чувствува и отпътувах за Венеция.

[1] Новене (итал.), деветдневна молитва у католиците. — Б.пр. ↑

[2] Пафос и Аматунт, древни градове на о. Кипър, прочути със своите храмове в чест на Венера и с култа си към Адонис и Венера. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и първа

Подарявам на М.М. портрета си. Нейният насрещен подарък. Отивам с нея в операта. Тя играе и аз отново съм с пари. Философски разговор с нея. Писмо от Ч.Ч., която знае всичко. Бал в манастира, моите геройства като Пиеро. Вместо М.М. в казиното идва Ч.Ч. Глупава нощ, прекарана с нея.

Моята обична М.М. беше изявила желание да притежава портрета ми, той трябваше да бъде като този, който имаше Ч.Ч., но по-голям, за да може да се носи като медальон. Трябваше да бъде прикрит с портрета на някой светец или някоя светица и да е снабден с невидима пружина, чрез която да се отваря капачето, за да се яви портрета. За да изпълня обещанието си, аз отидох при художника, който ми бе изготвил първия миниатюрен портрет. Чрез три позирания получих желаното. Същият художник ми нарисува едно Благовещение, на което ангел Гавраил беше изобразен с черни къдри. Светата Дева представена като красива руса жена, която му протяга ръцете си. Прочутият художник Менгс възпроизведе тази идея в Благовещението, което той нарисува двадесет години по-късно в Мадрид, но не ми е известно дали той се е ръководил от същите съображения, както моя портрет, и златарят, който направи медальона, постави светата картина по такъв начин, че никой не би могъл да допусне, че трябва да служи само като прикритие за една съвсем светска глава.

На 2 януари 1754 г., преди да се отправя в казиното, наминах при Лаура да й предам едно писмо за Ч.Ч. и да получа друго от моята малка жена, на която трябваше от сърце да се смея. Моята калугерка беше посветила младото момиче не само в мистериите на Сафо, но също и във висшата метафизика, тъй като беше станала свободомислеща. Тя пишеше, че няма да разказва на изповедника си вече нищо за своите работи и понеже не желаела да го лъже, няма да му казва изобщо нищо.

Същия ден получих от моята обожаема калугерка следното писмо:

„Пиша ти в леглото си, моя черна главичко, защото ми е невъзможно да се държа права, чувствувам се като че съм измъчвана на колело. Но не се безпокоя от това, малко почивка ще ме възстанови, тъй като ям и спя отлично. Ти вля балсам в кръвта ми със съобщението, че проливането на твоята не е имало никакви лоши последици. В деня на тримата Царе[1] ще се убедя във Венеция сама в това, ако искаш. Ти ще ме уведомиш. Ако си съгласен с желанията ми, то те моля, любимо сърце, да ме заведеш в операта. Между впрочем, имай предвид, че за в бъдеще ти забранявам строго белтъчната салата, защото предпочитам по-малко наслада, но по-голяма сигурност, заради твоето ценно здраве. Когато в бъдеще отиваш в казиното в Мурано, питай първо дали има някой, ако ти се отговори утвърдително, то иди си. Моят приятел ще прави същото. По този начин избягваме опасността да се срещнете, но това малко принудено отношение ще продължава още малко, тъй като моят приятел е полудял по теб и има горещото желание да се запознаете. Каза ми, че ако не е видял със собствените си очи, не би повярвал никога, че един мъж може да има такива постижения, но той твърди, че отдавайки се в такава степен на любовната наслада, ти предизвикваш смъртта.

Той иска да яде белтъчна салата и аз трябва да те помоля да дадеш от твоя оцет, защото твърди, че във Венеция не може да се намери истински. Казвам ти, че е прекарал една много приятна нощ, макар че се опасява от последиците на нашите любовни борби, защото намира, че моите напрежения били прекалено големи за нежните сили на моя пол. Това е възможно, мила чернокоса главичко, но аз сега съм съвсем възхитена, че съм надминала себе си и съм дала толкова сладко пробно постижение на моята сила. Без теб, мое сърце, бих продължила живота си, без да се позная и аз се питам, дали е възможно да съществува жена, която би могла да остане безчувствена в твоите обятия и която на твоите гърди да не усети нов живот. Не е достатъчно да ти кажа, че те обичам, аз те обожавам, аз те боготворя и с надеждата да срещнат твоите моите устни, ти изпращат през въздуха хиляди целувки. Изгарям от желание да притежавам твоя божествен портрет, за да загася в сладка заблуда огъня във влюбените ми устни. Надявам се, че моят портрет ще ти бъде също тъй скъп, понеже ми се струва, че природата ни е създала един за друг и аз проклинам злощастния момент, когато по собствена воля създадох пречка за нашето съединение. Приложен тук, изпращам ти ключа от моя шкаф за накитите ми. Потърси в него и вземи пакетчето, което ще намериш означено с думите: За моя ангел! Това е един малък подарък, по желание на моя приятел, за подарената ми от теб великолепна нощна шапчица. Сбогом!“

Малкият ключ, който се намираше в писмото, беше от едно шкафче в будоара. Нетърпелив да узная какъв можеше да бъде подаръка, направен ми по почина на нейния приятел, отключих веднага и намерих едно пакетче, което съдържаше писмо и кожена кутийка.

„Това, което надявам се ще направи този подарък ценен, — гласеше писмото, — е портретът на една жена, която те обожава. Нашият приятел притежаваше два от тях, но приятелството му към теб му внуши щастливата мисъл да ти отстъпи единият. Кутията съдържа моят портрет в двоен образ под две различни ключалки, ако отместиш настрана основата на кутията по продължение на страната й, ще ме видиш като калугерка, ако натиснеш върху тясната страна, то ще видиш, че отскача едно капаче и ще се представя пред очите ти в състоянието, както ме е създала природата.

Невъзможно е, влюбени приятелю, някоя друга жена да те е обичала толкова много, както те обичам аз. Нашият приятел изостри страстта ми чрез ласкателното признание, с което говори за теб. Не мога да реша, кое е по-голямо щастие за мен: един такъв приятел ли да притежавам, или един такъв възлюбен, тъй като не мога да си представя, че някой би могъл да се сравни с двама ви.“

Кожената кутийка съдържаше една табакера и няколко зрънца испански тютюн доказаха, че последната е била употребявана. Последвах указанията в писмото и видях първо моята любима като калугерка, представена права и в полупрофил. Вторият портрет ми я показа гола, легнала върху черна атлазена постелка в положение на мадоната на Кореджо. Тя гледаше към Амур, който бе поставил своя колчан със стрелите пред себе си и седеше прелестно върху монашеските й дрехи. Това беше толкова красив подарък, че аз не се считах достоен за него. Написах й едно писмо, в което най-горещата благодарност се смесваше в изразите на най-пламенната любов. Шкафчето съдържаше в чекмеджетата си всички нейни диаманти и четири кесии пълни с цехини. Възхитих се от благородното й доверие, като заключих отново шкафчето, оставяйки съвестно всичко на мястото си. След това отпътувах за Венеция. Ако бих могъл да се отскубна от властта на щастието — искам да кажа: ако бях престанал да играя, то бих бил щастлив във всяко отношение.

Моят портрет бе изготвен извънредно художествено, понеже беше предназначен да се носи на врата, го прикрепих на шест лакти дълго венецианско синджирче с испанска бримка и по този начин приготвих един много изискан подарък. Тайната пружина се намираше в пръстена, на който висеше медальона, тъй че много трудно можеше да се открие. За да се постави пружината в действие и се открие портрета, пръстенът трябваше да се дръпне силно и по особен начин. Щом се затвореше отново медальона, виждаше се само Благовещението и по този начин това беше един хубав накитен предмет за една калугерка.

Вечерта в деня на Тримата царе се отправих рано с моя медальон в джоба към пиаца Сан Джовани в Сан Паоло и застанах на пост до хубавата статуя, издигната на героя Колеони, който — ако не лъже тайната история — е бил отровен.

Точно в два часа видях моята възлюбена да слиза от гондолата, беше в женско облекло и добре маскирана. Ние посетихме операта в театъра Сан Самуеле, след втория балет отидохме в Ридото, където й правеше голямо удоволствие да види благородните дами, които единствено имаха привилегията да седят там с открити лица. След като се разходихме половин час в залите, отидохме в голямата игрална зала. Тя остана права до масата на господин Мочениго, който по това време беше най-благородният от аристократичните банкодържатели. Понеже никой не играеше при него, той седеше небрежно, докато една маскирана дама, която познах, му разправяше нещо на ухото. Това беше госпожа Пизани и той беше неин обожател.

М.М. ме попита дали искам да играя, но аз й отговорих:

— Не.

— Аз ще играя с теб на половина — каза тя, — и без да дочака отговора ми извади една кесия и постави един фишек злато върху една карта.

Без да прекъсва разговора си, банкодържателят взе картите, размисли и изтегли, моята приятелка спечели на картата си и спечели още веднъж пароли[2].

Банкерът плати, взе друга колода карти и продължаваше да бъбри със своята дама, макар че моята хубавица беше поставила сега на картата си четиристотин цехини. М.М. ми каза на изискан френски:

— Нашата игра не е достатъчно висока, за да заинтересува господина — да си ходим.

Тя оттегли картата си, аз загребах парите и ги сложих в джоба си, без да отговоря на господин Мочениго, който ми каза:

— Но вашата маска е наистина нетърпелива.

Последвах моята красива спътница, която бе вече заобиколена от кръг любопитни.

След това застанахме при масата на господин Пиетро Марчело, един любезен млад кавалер, до него седеше синьора Вениеро, сестрата на господин де Момоло. Моята любима игра и загуби последователно пет фишека злато. Тъй като нямаше повече пари, тя взе няколко шепи злато от моя джоб и след четири-пет раздавания банката се изчерпа. Тя прекъсна и благородният банкодържател й направи с поклон комплимент за щастието й. След като прибрах всички спечелени пари й подадох ръка и ние си тръгнахме, но забелязах, че няколко любопитни ни последваха, затова взех една гондола за преминаване, като наредих да ни свалят някъде на брега. По този начин човек се спасява във Венеция от твърде любопитни погледи.

След вечеря проверих нашата печалба и намерих, че моята част възлизаше на хиляда цехини. От остатъка направих фишеци и моята приятелка ме помоли да поставя последните при другите в нейния малък шкаф. След като това бе направено, извадих моя медальон от джоба си и го окачих на врата й, а това й причини извънредно голяма радост. След като дълго се мъчи сама да намери пружината, най-после аз й показах тайната. Тя намери моя портрет много сполучлив.

Тъй като имахме пред нас само три часа, за да се посветим на мистерията, я помолих да ги използваме.

— Да — каза тя, — но бъди разумен! Нашият приятел твърди, че можеш да останеш мъртъв на място.

— А защо вярва той, че ти си предпазена от тази опасност? Та твоите тръпки са много по-чести от моите.

— Той каза, че сокът, който ние изпускаме, не идва от мозъка, както при вас, и разплодителните органи при жената не са във връзка с интелигентността. От това следва, че детето относно мозъка, който е седалището на разума, произхожда не от майката, а от бащата. При този толкова важен акт, жената има толкова разум, колкото е нужен само за нея. Не й остава в излишък да даде част от него за съществото, което произвежда.

— Твоят приятел е учен. Но слушай, идва ми внезапно нещо на ум. Ако тази теория е вярна, то очевидно на жените трябваше да се прощават всички лудории, които извършват от любов, а за мъжа не съществува никакво извинение. Аз бих бил в отчаяние, ако стана виновен да станеш майка.

— Скоро ще зная дали това е така. И ако това наистина стане, то толкова по-добре! Аз съм взела своето решение.

— И какво е това решение?

— Да се предоставя изцяло на вас двамата! Сигурна съм, че нито ти, нито той ще ме оставите да родя в манастира.

— Това би било едно съдбоносно събитие, което би определило цялата ни съдба. Ще те отвлека в Англия и там ще се оженим.

— Моят приятел вярва, че може да се подкупи някой лекар, който да ми предпише някаква измислена болест и да ми нареди употребата на минерална вода в някой курорт, епископът ще даде за това своето позволение. В курорта ще оздравея и след това ще се върна в своя манастир. Но би било много по-приятно, ако съединим нашата съдба до смъртта. Кажи ми, приятелю, би ли могъл да живееш навсякъде тъй удобно както тук?

— За съжаление, не, любимо мое сърце. Но мога ли да бъда с теб нещастен? Ние ще се върнем на този въпрос, когато дойде време. Сега нека отидем в леглото!

— С удоволствие. Ако получа дете, моят приятел иска да се грижи за него като баща.

— Може ли той да си представи, че той е бащата?

— Вие можете и двама да се ласкаете с това. Но някаква прилика ще ми открие кой е истинският баща.

— Да. Ако например детето започне след време да разбира от съчиняване на стихове, то ще приемеш, че е от него.

— Кой ти е казал, че той може да съчинява стихове?

— Признай, че той съчини шестте, които ти написа като отговор на моите стихове.

— Ще се пазя да кажа такава лъжа. Защото били те добри или лоши, те са мое произведение. За да не се съмняваш повече в това, ще те убедя веднага.

— О, това съвсем не е нужно. Аз вярвам на думата ти. Нека отидем в леглото, нека там Амур предизвика на двубой богът на Парнас.

— Добре. Но вземи молива си и пиши! Аз съм Аполон, ти бъди Амур!

Не ще се бия: отстъпвам ти мястото.

Ако Венера ми е сестра и сроден ми е Амур,

То знам и стихове да съчинявам. Един загубен миг

не обижда Амур, щом той от мен е вече убеден.

— Моля те коленопреклонно за извинение, моя божествена приятелко. Но можех ли да допусна такава дарба в една млада двадесет и две годишна венецианка, която освен това е възпитана в манастир?

— Ненаситна съм в моята страст да се покажа все по-достойна за теб. Намери ли ме ловка в играта?

— Толкова ловка, че най-безстрашният банкодържател трябва да трепери пред теб.

— Аз не играя винаги тъй блестящо, но те взех партньор и с това предизвиках щастието. Ти защо не игра?

— Защото предната седмица загубих четири хиляди цехини. Затова нямах пари в себе си. Но утре ще играя и щастието ще бъде благосклонно към мен. Но днес — виж това е една книжка, която намерих в твоя будоар. В нея са позите на Пиетро Аретино[3]. Искам да възпроизведа някои от тях с теб.

— Мисълта е достойна за теб, но някои от положенията са неизпълними и даже съвсем неинтересни.

— Това е вярно, но аз избрах четири много интересни.

С тези прелестни занимания прекарахме остатъка от нощта до момента, когато будилникът ни напомни за раздялата. Придружих моята обожаема калугерка до нейната гондола, след това легнах, но не можах да заспя. Ставах и излязох, за да платя няколко спешни дългове, защото едно от най-големите удоволствия, които според мен един прахосник може да си достави, е изплащането на известни дългове. Парите, които моята любима спечели за мен донесоха щастие, тъй като не минаваше нито ден от карнавала, без да спечеля.

Три дни след деня на Тримата царе отидох в казиното в Мурано, за да поставя една дузина златни фишеци в шкафчето на М.М., по този случай икономката ми даде едно писмо, а малко преди това бях получил чрез Лаура едно друго от Ч.Ч.

Моята нова възлюбена ми пишеше за състоянието си и след това ме молеше да се осведомя при моя златар дали той е направил един пръстен, чиято рамка съдържа една Св. Катерина и под нея сигурно един портрет, тя желаеше да узнае тайната на този пръстен.

„Притежателката на пръстена, — пишеше тя, — е една млада и хубава пансионерка, моя приятелка. Пръстенът сигурно има тайна пружина, но тя самата не знае за това.“

Отговорих й, че ще изпълня желанието й най-точно. Но писмото на Ч.Ч.! То ме постави наистина в затруднение. Впрочем, имаше скорошна дата, докато това на М.М. беше вече от два дни.

„Ах, как се радвам мое мило мъжленце, пишеше Ч.Ч. Ти обичаш майка М.М., моята мила приятелка. Тя има един медальон със същата изработка, като моя пръстен, който може да е получила само от теб, аз съм убедена, че под Благовещението се намира твоят любим образ. Познах четката на художника, тя е безспорно същата, която е рисувала и моята светица-покровителка, а същият златар, който е направил моя пръстен, трябва да си е изготвил също и медальона. Напълно съм сигурна, че майка М.М. е получила подаръка от теб.

Бях доволна, че знаех всичко и затова не исках да я лъжа, като й казах, че нейната тайна ми е известна. Но моята мила приятелка, която е или по-откровена или по-любопитна не постъпи като мен. Тя ми каза, че е убедена, че Св. Катерина е поставена да служи само като прикритие за образа на моя любим! Тъй като нямаше как й казах, че пръстенът е наистина подарък от моя възлюбен, но не ми е известно дали в него е скрит неговия портрет.

Ако това е тъй, каза ми тя след това, и ако не ти е неприятно, то ще се опитам да открия тайната и тогава ще узнаеш и ти моята. Убедена, че няма да намери нищо, й дадох пръстена, като й казах, че подобно откритие ще ми причини голяма радост.

В същия момент бях повикана от моята леля, затова оставих пръстена в ръцете на М.М. и тя ми го върна след обяд. Каза ми, че не е открила тайната, но вярвала, както и по-рано, че в него е скрита такава тайна. Уверявам те, че от мен тя няма да научи никога нищо, защото ако те види, тя ще отгатне всичко и тогава ще бъда принудена да й кажа кой си. Съжалявам, че съм принудена към такава въздържаност, но съвсем не съжалявам, че вие се обичате. Съжалявам само от сърце, че трябва да говорите за любовта си разделени чрез една отвратителна решетка. Как искрено бих желала, о, мой приятелю, да отстъпя мястото си. Тогава бих направила за миг щастливи двама души! Сбогом!“

Аз й отговорих, че е отгатнала правилно, че медальонът на приятелката й е подарък от мен и че съдържа моя портрет, но тя трябва да запази тайната и да бъде напълно убедена, че приятелското ми отношение към М.М. съвсем не намалява любовта ми, чрез която ще бъда свързан завинаги с нея.

Не скривах от себе си, че се нагаждах според вятъра и че държанието ми не беше свободно и откровено, но се опитвах да се самоизлъжа. Защото неоспоримо е: колкото и слаба да е една жена, чрез чувството, което вдъхва, тя е по-силна и от най-силния мъж. Както и да е — проявих слабостта да искам да продължа една връзка, макар да виждах, че поради интимните отношения между двете сприятелени съпернички, тя се приближаваше към своя неизбежен край.

Лаура ми бе казала, че в един от следните дни в голямата стая за разговори на манастира ще се състои бал и аз реших да отида маскиран, като се облека така, че двете ми приятелки да не могат да ме познаят. Маскирах се като Пиеро, тъй като това облекло прикрива най-добре фигурата и стойката. Бях сигурен, че двете ми очарователни възлюбени ще седят зад решетките и че ще имам удоволствието да ги видя и сравня съвсем отблизо.

Във Венеция през време на карнавала се позволява това невинно удоволствие в женските манастири. Публиката танцува в стаята за разговори, а калугерките седят във вътрешното помещение зад техните решетки и вземат участие в празненството като наблюдателки. Щом деня свърши, свършва се и балът, всички се разотиват, а бедните затворнички са още дълго време щастливи от спомена от зрителното удоволствие. Балът щеше да се състои в същия ден, за който бях уговорил с М.М. среща в казиното в Мурано, но това не можеше да ме възпре да посетя празника, имах нужда да видя Ч.Ч.

Както споменах, облеклото като Пиеро скрива най-добре формата и стойката. Освен това, има и това предимство, че косите са скрити под голямата шапка, а белият памук, който се поставя на лицето, предпазва да се открие цветът на очите и веждите. Но за да не се затрудняват движенията, маскираният не бива да има нищо под дрехите си, а да се носи през зимата само обикновен ленен костюм е доста неприятно. Но на това не обърнах внимание, качих се в една гондола и отпътувах за Мурано. Бях без наметка и в джобовете си нямах нищо друго, освен носната си кърпичка, кесията си и ключа от казиното.

Влязох, стаята за разговори беше пълна с хора, но благодарение на костюма ми, всеки ми правеше с удоволствие място, понеже във Венеция се вижда извънредно рядко един Пиеро. С дебелашки стъпки, каквито се изискват от характера на дрехите, се приближих и застанах в кръга, който се беше образувал около танцуващите. След като разгледах различните пулцинели, арлекини и скарамуши[4], отидох до решетките за разговори и видях зад тях всички калугерки и пансионерки, някои от тях седнали, други прави. Не се спрях на никоя по-специално, но видях моите две приятелки да стоят една до друга и да наблюдават много внимателно това празнично оживление. След това обиколих цялата зала, и щом ми правеше удоволствие, разглеждах другите маски от горе до долу. Изобщо, бях на голяма почит.

Накрая се приближих до една хубава арлекина, като й предложих несръчно ръка да танцувам с нея менует. Всички се разсмяха и ни направиха място. Моята партньорка танцуваше отлично за характера на своята роля, а аз също тъй добре за характера на моята, та разсмях цялото общество. След менуета танцувах с най-голямата живост дванадесет форлани. Съвсем изморен, аз седнах и се престорих, че спя. Щом те ме чуха да хъркам, всички почетоха съня на Пиеро. Танцуваше се един контратанц, който продължи един час и в който предпочетох да не взема участие. Но едва бе свършил танца, при мен дойде един арлекин и започна с присъщата за облеклото му безсрамност да обработва задницата ми със здрави удари на тояжката си. Плоската тояжка е оръжието на арлекина. Понеже като Пиеро нямах оръжие, аз го хванах за колана и тичайки го носех из цялата зала, докато той продължаваше да ме налага с тояжката си. На помощ му дойде и неговата арлекина, вежливото момиче, с което бях танцувал и започна също да ме удря. Пуснах го, отнех му тояжката, метнах първо неговата арлекина на рамото си и го подгоних с удвоени удари пред себе си — при силния смях на зрителите и при виковете на арлекината, която се опасяваше, че мога да падна. Тя имаше право. Защото внезапно един глупав пулцинел се приближи отзад и постави крак, тъй че трябваше да падна. Всички го освиркаха. Аз скочих и понеже се бях ядосал, започнах с безсрамника истински ръкопашен бой. Той беше голям колкото мен, но не умееше да се ползува от силите си. Тръшнах го на пода и тъй силно го разтърсих, че той изгуби изкуствения си корем и гърбицата си. При високия смях на обществото и при ръкоплясканията на всички калугерки, които никога не бяха виждали такова представление, аз използвах един благоприятен момент, промъкнах се през тълпата и изчезнах.

Бях съвсем изтощен, а времето студено, скочих в една гондола, но слязох при Ридото, за да не настина. До отиването си в казиното в Мурано имах още два часа и едва можех да дочакам да се насладя на изненадата на моята хубава калугерка, когато щеше да види пред себе си господин Пиеро. Прекарах двата часа, като играх на всички малки банки, спечелих, загубих и извърших хиляди безчинства, понеже бях сигурен, че никой не ме позна.

Най-после удари два часа и това ми напомни, че Амур и Комус ме викаха за нови наслади. С джобове, пълни със злато и сребро напуснах Ридото и забързах към Мурано, влязох в светинята и видях моята богиня облегната на камината. Беше в монашеско облекло. За да я изненадам, пристъпвам тихо на пръсти. Поглеждам я — и се спирам като вкаменен. Калугерката, която виждам пред себе си не е М.М.

Това е Ч.Ч. в монашеско облекло. Още по-силно изненадана от мен, тя не продумва, даже не въздъхва, нито прави някакво движение. Хвърлих се в едно кресло, за да спечеля време и да мога да се съвзема от изненадата си.

„Тази шега по всяка вероятност устройва М.М., си помислих. Но как е открила, че аз съм любовникът на Ч.Ч.? Дали последната е издала в разговор тайната? Но ако ме е издала как има смелост да се яви пред очите ми! М.М. ме обича, как е могла да се лиши от удоволствието да ме види тук и е оставила да бъде замествана от нейната съперница? Не мога да считам това като услуга към мен, тъй като до такава степен услужливост не бива.“

Самолюбието ми се мъчи да намери доводи да отрече възможността за презрение, но напразно. Изпаднах в мрачно отчаяние, считах се подигран, измамен, презрян и така прекарах половин час в недружелюбно мълчание. Не погледнах Ч.Ч., която в своето смущение, тъй като не знаеше пред кого се намира, не продумваше нито дума и едва смееше да диша, защото в мен тя можеше да познае само Пиеро, който бе видяла на бала.

Бях влюбен в М.М. и само заради нея бях отишъл в казиното. Затова не бях в настроение да се задоволя със заместничката, макар че съвсем не презирах Ч.Ч., която ценях най-малко толкова колкото М.М. Обичах я, обожавах я, но в този момент не исках нея, и то затова, защото нейното присъствие ми беше създало впечатлението за някаква мистификация. Струваше ми се, че щях да извърша престъпление към себе си, ако се оставя да дам доказателства за моята любов на Ч.Ч., казах си, че честта ми забранява да се съглася с подобна измама. Освен това, макар и ненапълно съзнателно, ми беше приятно да мога да упрекна М.М. в равнодушие, което е чуждо на истинската любов и аз исках да се държа по начин, че тя никога да не може да приеме, че със своята шега ми е доставила някакво удоволствие. Най-после, вярвах, че М.М. е в кабинета, а може би е и със своя любовник.

Трябваше да взема някакво решение, тъй като не можех да седя цялата нощ в костюма на Пиеро, без да продумам. Първо мислех да си отида, още повече, че нито Ч.Ч., нито приятелката й можеха да бъдат съвсем сигурни, че Пиеро и аз бяхме едно и също лице, но веднага отхвърлих тази мисъл с отвращение, тъй като помислих за смъртната болка, която би изпитала Ч.Ч., ако узнае, че аз съм бил Пиеро. Помислих, че тя може би предполагаше това и се вживявах в мъчителното чувство, което тази мисъл би й причинило.

Бях я прелъстил, бях й дал правото да ме нарича неин съпруг. Тези разсъждения ми разкъсаха сърцето.

Ако М.М. е в тайния кабинет, мислех в себе си, тя ще се покаже сама, щом дойде време. И аз свалих джобната си кърпичка, която прикрепяше памука и показах лицето си. Моята прелестна Ч.Ч. въздъхна и каза:

— Олекна ми! Това си наистина ти, моето сърце ми казваше. Ти изглеждаш изненадан, когато ме видя, приятелю. Та не знаеше ли, че ще те чакам тук?

— Съвсем не. Не знаех абсолютно нищо.

— Ако се сърдиш за това, то съм в отчаяние. Но аз нямам никаква вина.

— Обожаема приятелко, ела в обятията ми и никога ме вярвай, че мога да ти се сърдя! Аз съм възхитен, че те виждам, ти си винаги моята любима съпруга. Но моля те, освободи душата ми от една ужасна неизвестност! Ти не можеш да бъдеш тук, без да си отгатнала моята тайна!

— Ах! Никога не бих била в състояние да направя това, даже и да трябваше да умра!

— Та как можеш да бъдеш тук? Как е успяла твоята добра приятелка да открие всичко? Никой, освен теб не може да й каже, че аз съм твоят съпруг. Може би Лаура…

— Не, Лаура е вярна, мили приятелю. Но аз нямам никакво понятие…

— Но как си се оставила да бъдеш убедена да дойдеш тук чрез подобно маскарадно шествие? Ти напущаш манастира — за тази важна тайна не си ми казала досега нищо.

— Можеш ли да повярваш, че не бих те уведомила, ако съм излизала преди това даже и един-единствен път? Преди два часа напуснах манастира за първи път и това стана по най-простия и най-естествения начин.

— Разкажи ми всичко, мила приятелко, моето любопитство ме изгаря.

— Това любопитство ме радва и аз ще ти доверя всичко. Ти знаеш как се обичаме с М.М. От всичко, което съм ти писала, трябва да знаеш, че нашите отношения не могат да бъдат по-нежни. Преди два дни моята мила приятелка помоли игуменката и леля ми да ми позволят да спя в нейната стая, понеже сестра прислужницата й била силно настинала и била отправена в залата за болни, за да се накашля там до насита. Позволението й бе дадено и ти можеш да си представиш нашата радост, когато можехме за първи път да спим заедно в едно легло. Днес моята любима М.М. напусна с мен празничната бъркотия веднага след твоето излизане от стаята за разговори, където ти се смяхме от сърце, без ни най-малко да допущаме, че очарователният Пиеро бил нашият любим приятел. Щом останахме сами, тя ми каза, че би желала да й направя една услуга, от която зависело щастието й. Както можеш да си помисляш, отговорих й, че трябва само да говори. Тя отвори един шкаф и за голяма моя изненада ми извади дрехите, в които ме виждаш тук. Тя се смееше, а така също се смеех и аз, без да зная какво означава цялата шега. След като ме видя облечена напълно като калугерка, тя ми каза, че ще ми повери една голяма тайна и това прави без всякакъв страх. Нека ти кажа, мила приятелко, продължи тя, че днес исках да напусна манастира и да се върна едва утре сутринта, но сега е решено да изляза не аз, а ти няма от какво да се опасяваш и не ти са нужни никакви наставления, защото съм сигурна, че няма да изпаднеш в затруднение. След един час тук ще дойде една сестра прислужница, аз ще й кажа тайно две думи и тя ще те покани да я придружиш. Ти ще излезеш с нея до задната врата, през градината до задния бряг. Там ще се качиш в една гондола и ще кажеш на гондолиера само две думи: в казино 5. След пет минути ще бъдеш там, слизаш, и достигаш до едно малко жилище, където ще намериш приятен огън. Ще бъдеш там сама и ще чакаш.

— Кого? — попитах я аз.

— Сега няма да узнаеш повече. Но бъди сигурна, че няма да ти се случи нищо лошо: довери се на думата ми. Там ще вечеряш, а също можеш да спиш, ако ти е приятно. Никой няма да те безпокои. Сега не ме питай, тъй като не мога да ти кажа нищо повече.

Това е, драги приятелю, чистата истина. Кажи ми сега: какво можех да правя след тези нейни думи? Обещах й да направя всичко, каквото тя пожелае. Не ме оскърбявай с недоверие! Моята уста може да говори само истината! Засмях се аз и се приготвих за едно приятно приключение. Щом дойде сестрата прислужница, аз излязох веднага с нея и тъй дойдох тук. След като скучах три четвърти час, видях Пиеро. Повярвай ми, в момента, когато те видях, моето сърце ми подсказа, че това си си, веднага бях като ударена от гръм, когато те видях да се отдръпваш уплашен. Понеже забелязах ясно, че не очакваше да ме намериш. Твоето мрачно мълчание ме уплаши и аз не се решавах да го наруша, още повече че въпреки гласа на моето сърце, може би се лъжех. Под маската на Пиеро може би се криеше някой друг и, естествено, друг мъж на това място можех да погледна само с отвращение. Помисли си, че от осем месеца насам съм откъсната насила от щастието да те прегърна! А сега, понеже трябва да си убеден в моята невинност, нека те поздравя, че познаваш това казино. Ти си щастлив и се радвам за това. Освен мен, тя е единствената жена, която е достойна за твоята нежност. Тя е единствената, с която мога да деля твоята нежност. Аз съжалявах. Сега не съжалявам вече и твоето щастие ме прави щастлива. Прегърни ме!

Аз бих бил много неблагодарен, бих се показал даже варварин, ако не я притиснех с най-задушевна нежност до сърцето си. Защото този ангел на добротата и красотата ми бе доведен само чрез най-сърдечно приятелство.

След като я уверих многократно, че не се съмнявам ни най-малко в нейната невинност, казах й, че намирам поведението на приятелката й твърде двусмислено и едва ли бих могъл да го изтълкувам в благоприятен смисъл. Независимо от радостта, която ми причини нейното виждане, приятелката й ми е изиграла лоша шега, която съвсем не може да ми хареса, тъй като чувствувам ясно обидата, която е вложена в нея.

— Не съм на твоето мнение — отговори Ч.Ч. — Моята мила М.М. трябва да е открила по някакъв начин — как, това не ми е известно, — че преди запознанството си с нея, ти си бил мой любовник. Тя е имала основание да вярва, че ти все още ме обичаш и е помислила — понеже познавам душата й, — че не би могла да ни даде по-голямо доказателство за своята любов, като, без да ни предупреди, ни даде възможност да имаме точно това, което двама любещи се най-силно желаят. Тя е искала да ни направи щастливи, и аз не мога да й се сърдя за това.

— Ти имаш право да мислиш така, мила приятелко, но аз се намирам в съвсем различно положение от твоето. Ти нямаш друг възлюбен и не можеш да имаш, но аз съм свободен и понеже не можех да те виждам, не бях в състояние да устоя срещу прелестите на М.М. Аз съм влюбен безгранично в нея, тя знае това, и каквато е умна, тя е могла да направи това, което е направила, само за да ми покаже своето презрение. Трябва да ти призная, че това ме огорчава много силно. Ако тя ме обичаше, както я обичам аз, то не би й дошло никога на ум да ми оказва тази оскърбителна учтивост и да те изпраща тук като нейна заместница.

— Аз не мисля като теб, мили приятелю. Нейната душа е толкова възвишена, колкото е благородно сърцето й. Както аз не гледам с лошо око, че вие двама се обичате и се наслаждавате, също и тя не гледа лошо, че ние се обичаме, напротив, тя е във възторг да може да ни докаже, че се радва за това. Без съмнение тя е поискала да ти покаже, че тя те обича заради самия теб, че твоите радости са и нейни радости и че тя не ревнува, ако най-добрата й приятелка е нейна съперница. За да те убеди, че не бива да се сърдиш, за това, че е открила тайната ни и ме оставя да дойда тук като нейна заместничка и с това ти дава да разбереш, че й е приятно, ако разделиш сърцето си между нея и мен. Ти знаеш, че тя ме обича, и че аз съм често нейна жена или неин малък мъж, и тъй като не намираш, че с това се явявам твой съперник и доколкото ми е възможно често я ощастливявам, също така тя не желае да си внушиш, че нейната любов съдържа някаква омраза. Защото това е случаят с любовта на ревнивото сърце.

— Мила приятелко, твоето желание да ми отстъпиш мястото си, когато не знаеш, че съм щастлив, произхожда повече от твоето приятелство, отколкото от твоята любов, а сега би ми било по-приятно, ако твоето приятелство е по-силно от твоята любов, но аз имам пълно основание да бъда възмутен, че същото чувство ръководи и М.М. Аз я обичам, без да мога да се оженя за нея, разбираш ли ме, мой ангеле? За теб съм сигурен, че ще станеш моя жена, затова съм сигурен и за нашата любов, тъй като тя ще се възпламени отново щом сме заедно. С любовта на М.М. не е същото, тя няма да се възпламени отново. Не е ли унизително за мен, че съм могъл да й вдъхна само едно повърхностно чувство? Ти, естествено, трябва да я обожаваш. Тя те е посветила във всичките си мистерии и ти й дължиш вечно приятелство и благодарност.

Бе вече полунощ и ние все още губехме времето си в подобни разговори, когато грижливата икономка дойде и по свой почин ни донесе отлична вечеря. Не се докоснах до нищо, беше ми тъжно на сърцето. Моята малка жена обаче яде с добър апетит. Трябваше неволно да се засмея, когато видях на масата белтъчна салата, а Ч.Ч. намери забавно, че са отстранени жълтъците. В своята невинност, тя не подозираше нищо за намерението на приятелката си, която беше наредила състава на вечерята. Докато тя ядеше, я разглеждах по-внимателно и не можех да не призная, че беше станала по-хубава и по-зряла. Ч.Ч. беше една съвършена красота и въпреки това, останах студен. Аз съм бил винаги на мнение, че не е никаква заслуга да се остане верен, когато човек обича истински.

Два часа преди зазоряване ние седнахме отново пред камината. Ч.Ч. видя, че бях тъжен и се отнесе с нежно съчувствие към моето състояние. Тя не си позволи никаква задявка и всяка нейна постъпка беше въздържана и прилична. Думите й бяха нежни и съчувствени и в тях не се чувствуваше ни най-малък укор, какъвто, поради моята студенина, вероятно заслужавах.

Накрая на нашия дълъг разговор тя ме попита какво да каже на приятелката си, когато се завърне в манастира.

— Моята мила М.М. очаква да ме види радостна и изпълнена с благодарност за ценния подарък, който тя мислене, че ми прави тази нощ, но какво желаеш да й кажа?

— Цялата истина. Преди всичко, не скривай нито дума от нашия разговор, доколкото твоята памет го е запазила и особено кажи й, че ме е направила за дълго време нещастен.

— Не, с това ще й причиня голяма скръб, тъй като тя те обича нежно, тя обожава медальона, в който се намира твоя портрет. Напротив, ще направя всичко, за да премахна огорчението и последното няма да трае дълго, тъй като моята приятелка няма никаква вина и ти се чувствуваш оскърбен без основание. Ще изпратя писмото си чрез Лаура, ако не предпочетеш да го вземеш сам от нея.

— Твоите писма ще ми бъдат винаги скъпи, но ти ще видиш, че М.М. няма да се съгласи на едно оправдание. Тя ще ти повярва всичко, с изключение само на едно!

— И аз вярвам същото. Ти мислиш, че тя няма да повярва, че сме били толкова твърди да прекараме заедно цяла нощ тъй невинно, като брат и сестра. Ако тя те познава тъй добре, както аз, то това ще й се стори невъзможно.

— В такъв случай, кажи й, ако искаш, точно обратното.

— Само това не допускай! Не обичам лъжата и сигурно няма никога да кажа подобна лъжа! Това съвсем не би ми подхождало. Аз не те обичам по-малко, о, мой приятелю, макар че тази нощ ти не пожела да ми дадеш нито веднъж доказателство за твоята любов.

— Повярвай ми, сладка приятелко, болен съм от мъка. Обичам те от цялата си душа, но те намирам в едно състояние…

— Ти плачеш, приятелю! Ти? О, моля те, смили се над мен! Аз съм в отчаяние, затова че ти казах това, но повярвай ми, нямах намерение да ти причиня мъка. Сигурна съм, че след четвърт час също и М.М. ще плаче.

Будилникът издрънка. Изгубих надежда, че М.М. ще дойде, за да се оправдае. Затова прегърнах Ч.Ч. и й дадох ключа от казиното, за да го върне от мое име на М.М. След това поставих маската си и си отидох, тъй като за моята приятелка беше време да се върне в манастира.

[1] Ден на Тримата Царе е 6 януари, тримата царе, това са мъдреците от изток, от 8-ми век те са именувани Каспар, Мелхиор, и Балтазар и провъзгласени за царе. — Бел.ред. ↑

[2] Пароли (итал.) при игра за карти трикратно спечелване на първото залагане. — Б.пр. ↑

[3] Аретино е известен със своите сладострастни сонети, написани към гравюрите на Раймонд по картините на Джулио Романо, изобразяващи различните любовни пози. — Бел.ред. ↑

[4] Фигури от италианския комичен театър. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и втора

В голяма опасност съм да се удавя в лагуните. Писма от Ч.Ч. и М.М. Сдобряване при среща в казиното в Мурано. Научавам името на приятеля на М.М. и се съгласявам да го поканя на вечеря заедно с общата ни любовница в моето казино.

Времето беше ужасно. Вятърът духаше силно и студът проникваше до мозъка на костите ми. Стигнах до брега, огледах се за някаква гондола и извиках за лодкари. Но напразно. Според венецианските полицейски закони, подобен случай не би трябвало никога да има. За всяко преминаване трябва да стоят готови най-малко две гондоли всеки два часа за публиката. Почти не се случва да не се намери даже и една гондола. Но днес това беше така. Нямаше никаква лодка, никакъв лодкар. Какво да се прави? Облечен в обикновено ленено облекло, аз не можех в такова време да се разхождам цял час по брега. Ако имах ключ, вероятно бих се върнал в казиното, но сега трябваше да изтърпя наказанието, че в раздразнението си го бях върнал. Вятърът почти ме отнасяше, а не можех да вляза в някаква къща, за да се предпазя от неговата ярост.

Имах в джоба си триста филипи[1], които бях спечелил вечерта в игра и една кесия пълна със злато.

При тези обстоятелства трябваше да се страхувам от крадците в Мурано, много опасни главорези и смели убийци, които се ползуват с известна ненаказаност и злоупотребяват с нея, тъй като имат редица привилегии, дадени им от правителството, за да се набавят необходимите работници за многобройните фабрики за огледала и стъкларии на острова. За да не се изселят, правителството им гарантира венециански граждански права. Трябваше да се опасявам да срещна по пътя си няколко от тези разбойници, които най-малкото биха ме оставили гол-голеничък, защото случайно нямах в себе си даже и малкия си меч, който в моя любим град трябва да носят всички честни хора, за да защитят живота си.

В това безизходно положение, внезапно видях светлина през цепнатините на прозоречните капаци на една къщичка. Приближих се и похлопах боязливо на капака.

— Какво искате? — ме попита един човек, съвсем учуден, като ме видя. С няколко думи му описах положението, в което се намирах, поставих едновременно в ръката му един филипо и го помолих да ме пусне да вляза, за да се предпазя от лошото време. Моят талер подействува по-силно от думите ми — с една дума, той ми отвори вратата, аз влязох и го помолих, обещавайки му още един филипо, да ми намери гондола, която да ме откара във Венеция. Отправяйки благодарност към добрия бог, той бързо се облече и се отдалечи, като ме увери, че ще ми докара веднага една гондола. Останах сам в една мизерна стая, в която цялата фамилия лежеше върху широко черно легло, като ме гледаше учудено в моя своеобразен костюм. След половин час добрият човек се върна и ми съобщи, че лодкарите били на брега, но искали да им се плати предварително. Казах, че съм съгласен, дадох му неговия филипо, благодарих му и тръгнах.

Когато видях двамата здрави лодкари, се качих спокойно в гондолата. Отделихме се лесно от брега, без да ни попречи вятърът. До Сан Микеле всичко вървеше добре. Но щом минахме острова, бурята ни нападна с такава ярост, че се видях в опасност за живота си, защото макар и добър плувец, не се доверявах на силите си чрез плуване или да мога да устоя срещу силата на течението. Заповядах на лодкарите да се върнем, за да се приютим на острова, но те ми отговориха, че не са страхливци и да бъда спокоен. Познавайки характера на нашите гондолиери, замълчах. Междувременно ударите от вятъра следваха един след друг, пенливите вълни се удряха и влизаха в гондолата и моите двама лодкари, въпреки своето безстрашие и сила не можеха да управляват вече лодката. Ние бяхме само на сто крачки от устието на Рио де Джезоити, когато един яростен удар от вятър преобърна предния лодкар в морето, но той се вкопчи в лодката и се качи отново без голям труд. Беше загубил лопатата и взе друга, но гондолата беше вече отвлечена доста настрана. Опасността беше голяма и нямах никакво желание да вечерям при Нептун. Изсипах една шепа филипи върху пода на лодката и заповядах на лодкарите да хвърлят във водата покрива на гондолата. Звънът на среброто, както и заплашващата опасност подействуваха и те изпълниха веднага моята заповед. Вятърът обхващаше сега само малка площ за нападение и моите лодкари доказаха на бог Еол, че са по-силни от него, защото за по-малко от пет минути ние навлязохме в Рио де Мендиканти и слязох пред палата Брагадино. Легнах и се завих добре, за да възстановя отново естествената си топлина. Но напразно копнеех за сладкия сън, който скоро би възстановил силите ми.

Пет или шест часа по-късно при мен дойдоха господин де Брагадино и двамата му неразделни приятели и ме намериха в трескаво бълнуване. Въпреки това моят достоен покровител трябваше да се смее, когато видя върху канапето костюма на Пиеро. Поздравиха ме, че съм се избавил тъй умело от опасното положение и след това ме оставиха на спокойствие. Вечерта се изпотих толкова силно, че трябваше да се смени даже бельото на леглото, на следния ден изпотяването се повтори и аз бълнувах, на третия ден треската престана, но всичките ми членове бяха като парализирани и чувствувах ужасни болки в слабините, но си наложих търпение, тъй като чувствувах, че облекчение можеше да ми даде само строга диета. В сряда при мен дойде вярната пратеница Лаура. Казах й, че не мога нито да чета, нито да пиша и я помолих да дойде пак на следващия ден. Тя постави писмата, които носеше за мен, върху една масичка до леглото ми и си отиде, след като я осведомих подробно, за да може да разкаже на Ч.Ч. за състоянието ми.

Тъй като вечерта се чувствувах малко по-добре, заповядах на прислужника си да ме заключи и отворих писмото на Ч.Ч. Първото, което видях, и то с голямо удоволствие, беше ключът от казиното, който тя ми изпращаше обратно. Вече съжалявах, че бях го върнал и имах някакво предчувствие, че може би не съм прав.

Видът на ключа ми подействува като същински балсам. Второто, което ми беше не по-малко приятно от връщането на скъпоценния ключ, беше едно писмо от М.М., което жадно прочетох. То гласеше:

„Подробностите, които прочетохте или ще прочетете в писмото на моята приятелка, ще ви накарат, надявам се да простите и забравите грешката, която извърших. Извърших я наистина съвсем невинно, тъй като се надявах да ви доставя най-голямата радост. Видях и чух всичко и вие не бихте си отишъл и не бихте оставил ключа, ако за нещастие не бях заспала един час преди вашето отпътуваме. Вземете обратно ключа и се върнете утре вечер в казиното; тъй като слава богу, сте се спасил от бурята. Може би вашата любов ви дава основание да се оплаквате, но тя не ви дава право да измъчвате една жена, която сигурно не ви е засвидетелствувала незачитане.“

След това прочетох писмото на Ч.Ч., което предавам тук, тъй като то ми се стори много интересно:

„Аз те моля, мили съпруже, да не ми връщаш този ключ — ти би трябвало да си станал най-жестокият от всички хора, за да намериш удоволствие в това да измъчваш две жени, които те обичат най-пламенно, и то само заради теб самия. Познавам твоето сърце и затова се осмелявам да мисля, че утре вечер ще отидем в казиното, за да се сдобриш с М.М., която тази вечер не може да дойде. Ти ще видиш, мили приятелю, че не си прав и че моята обична приятелка съвсем не те подценява, а напротив, само теб единствен в света обича. Между другото, съобщавам ти нещо, което ти още не знаеш и ще чуеш сигурно с голям интерес. Непосредствено след като ти си бе отишъл, мислех за отвратителното време, което ме изпълни с голям страх за теб. В този момент, когато исках да се върна в манастира, видях за моя голяма изненада пред себе си моята мила М.М. От едно скривалище тя беше чула всяка дума, казана от теб. Няколко пъти била в изкушение да се покаже, но винаги била възпирана от страха, че би могла да се яви в неподходящо време и чрез това да попречи на едно сдобряване, което според нея се разбира от само себе си между двама души, които действително се обичат. За нещастие, преди да си тръгнеш, сънят я надвил и тя се събудила едва от шума на будилника, когато беше вече късно, за да те задържи, тъй като ти избяга така бързо, като че ли искаше да избегнеш някаква голяма опасност. Щом я видях, й дадох ключа, който не познавах, и моята приятелка дълбоко въздъхна и обеща да ми разкаже всичко, щом си отидем вкъщи. Върнахме се в ужасното време, но треперехме само за теб, за нас самите едва мислехме. Пристигнали в манастира, облякох веднага моите обикновени дрехи, а М.М. си легна. Седнах до нейната възглавница и тя ми разказа следното:

«Когато лелята те повика и ти ми остави пръстена, аз го разгледах внимателно, докато най-после ми направи впечатление малката точка. Предположих, че последната може би крие пружина и взех една игла. Капачето отскочи и не мога да ти опиша колко силно се зарадвах, когато видях, че ние обичаме един и същ мъж, и колко много се наскърбих, когато помислих, че съм нарушила твоите права. Не бях очарована от моето откритие и реших веднага да го използувам, като ти създам удоволствието да вечеряш с него. Затворих отново капачето на пръстена и ти го върнах, като се престорих, че не съм открила нищо. В този момент мислех, че съм най-щастливата от всички жени. Познавах твоето сърце, знаех, че ти е известно любовта на твоя любим към мен, тъй като ти показах неговия портрет съвсем невинно, видях с възхищение, че ти не беше ревнива към мен. Затова сама бих се презирала, ако бях изпитала по-различни чувства от тези, които ти изпитваше, още повече, че твоите права върху него бяха съвсем други. Отгатнах лесно причината да криеш винаги името му от мен — това можеше да се дължи само на негова заповед и в твоята дискретност се възхищавах от благородството на твоите чувства и от добрината на твоето сърце. Казах си, че твоят възлюбен сигурно се страхува да не ни загуби и двете. Не мога да ти опиша каква мъка ми причини мисълта, че ти си видяла неговия портрет в мен и въпреки това съвсем не измени държанието си, макар че не можеше да се съмняваш, че неговата любов не принадлежеше само на теб. Имах само една мисъл: исках да докажа на двама ви, че М.М. е достойна за вашата нежност, за вашето приятелство и за вашето уважение. С неописуемо задоволство аз си представих как ние тримата бихме могли да бъдем сто пъти щастливи, защото да се държи в тайна нещо от любимото същество е непоносима мъка. Изпратих те на мое място и това ми изглеждаше като едно великолепно дело. Ти ми позволи да те облека като калугерка с една готовност, която отговаряше на безграничното ти доверие в мен, отиде в моето казино, без да знаеш къде отиваш. Едва бе слязла, когато гондолата се върна и аз се отправих към едно скривалище, което нашият приятел познава, и откъдето, без да бъда виждана, можех да наблюдавам всички ваши движения и да слушам всички ваши думи.

Пристигнах в казиното четвърт час след теб. Невъзможно ми е да ти опиша колко бях изненадана и възхитена, когато видях да влиза великолепният Пиеро, на когото се смеехме тъй сърдечно в стаята за посещения и когото трябваше инстинктивно да познаем. Но с неговото първо виждане се изчерпи и цялото удоволствие, което имах. В момента, когато видях действието, което оказа върху него измаменото очакване, появи се страх, учудване и безпокойство и аз се почувствувах нещастна. Нашият възлюбен прие работата другояче. Отчаян, той избяга, той ме обича още, но мисли за мен само защото иска да ме забрави. Това, предполагам, ще му се отдаде със сигурност. Връщането на ключа за мен е вече едно указание, че той няма да дойде повече в казиното. О, нещастна нощ. Та аз исках само да направя трима души щастливи. Как е възможно да стане така, че постигнах точно обратното? Ще умра, ако ти не успееш да го вразумиш, защото, чувствувам, че без него не мога да живея. Сигурно имаш възможност да му пишеш, ти го познаваш, знаеш името му, моля те, върни му ключа и му пиши, като го склониш да дойде утре или вдругиден в казиното поне да говори още веднъж с мен, надявам се да го убедя в моята любов и в моята невинност. Днес си почини, мила приятелко, но утре му опиши цялата истина. Съжали се над твоята бедна приятелка и й прости, че тя обича твоя любим. Аз ще му пиша само две страници, които да приложиш към твоето писмо. Аз съм виновна, за да не те обича повече, ти трябва да ме мразиш, а въпреки това си добра и още ме обичаш, умолявам те! Видях неговите сълзи, видях как силно обича неговата душа, сега го познавам! Не знаех, че има хора, които толкова обичат! Прекарах отвратителна нощ. Не мисли, драга приятелко, че ти се сърдя за това, че му довери нашите нежни любовни отношения, това съвсем не ми е неприятно и спрямо него това не е никаква непредпазливост, тъй като неговият ум е толкова свободен, колкото е добро и неговото сърце.»

Сълзи задушиха нейния глас, опитах се да я утеша и й обещах от сърце да пиша. Тя не можа да заспи през целия ден, но аз спах дълбоко четири часа.

Когато стигнахме, намерихме целия манастир изпълнен с лоши новини, които ни засегнаха по-отблизо, отколкото можеше да се предполага. Разказваше се, че един час преди разсъмване в лагуната е потънала една рибарска лодка, две гондоли се били обърнали и пътниците се удавили. Представи си нашия страх! Не се осмелявахме нищо да запитаме, но часът съвпадаше с времето, когато ти ме напусна и ние мислехме най-лоши неща. Върнахме се в нашата килия и М.М. падна в безсъзнание. Аз имах повече смелост от нея и й казах, че си добър плувец. Но всичките ми думи не я успокоиха и треперейки от треска, тя трябваше да легне. В такова тъжно състояние се намирахме, когато моята леля, която е изобщо много весела, влезе при нас, смеейки се и ни разказа, че същият Пиеро, който толкова ни бе разсмял щял без малко да се удави при бурята. Ах, бедният Пиеро! — казах аз, о, разправете ни подробно мила лельо! Радвам се истински, че се е отървал. Кой е той? Знае ли се? — О, да, отговори тя, знае се всичко, тъй като нашите собствени гондолиери са го отвели до вкъщи. Единият от тях току-що бе тук и разказа, че в нощта на бала Пиеро бил у Бриати и когато поискал да се завърне във Венеция, не намерил на определеното място никаква гондола. Нашите гондолиери се съгласили да го превозят за една цехина. Предният гондолиер бил тласнат от вятъра в морето, доблестният Пиеро хвърлил върху килима на гондолата една шепа талери и запратил покрива във водата. С това опасността от вятъра се намалила и те достигнали по аросешкия канал благополучно до Венеция. Щастливите лодкари си поделили тази сутрин тридесет филипи, които намерили в гондолата, а също имали и щастието да намерят и извадят отново покрива на гондолата. Пиеро има да си спомня за Мурано и за бала у Бриати! Лодкарят каза, че той бил синът на господин де Брагадино, брат на прокуратора, те го докарали полумъртъв от страх и студ до палата, бил облечен само със своя ленен костюм и нямал със себе си наметка.

Когато леля ми си отиде, се гледахме известно време, без да продумаме, но чувствувахме, че това съобщение ни възвърна живота. Смеейки се, М.М. ме попита дали си действително син на господин де Брагадино? Това не е изключено, отговорих аз, но името му не дава основание да се заключи, че той е незаконороден син на господин сенатора, а още по-малко, че е негов законороден син, защото господин де Брагадино не е бил никога женен. Бих съжалявала, каза М.М. ако беше негов син. Тогава счетох, че не е възможно повече да не й кажа истинското ти име и да не й разкажа какви постъпки е направил господин Де Брагадино пред моя баща, за да получи ръката ми за теб и че по тази причина именно съм изпратена в манастира. Тъй че, многообични ми, твоята малка женичка няма вече никакви тайни от М.М. и се надявам, че ти няма да ме упрекнеш в недостатъчно дискретност, защото по-добре е нашата мила приятелка да знае цялата истина, отколкото някаква, смесица от истина и лъжа. Както можеш да си помислиш, намерихме за много забавно, че всички мислят, че през нощта на бала си бил в палацо Бриати. Щом хората не знаят нещо, те си измислят и често вероятното заема мястото на действителното, а понякога това е твърде удобно. Истината е обаче, че това съобщение дойде като балсам за приятелката ни и сега тя е съвсем добре. Прекара добре нощта, а надеждата да те види в казиното й възвърна цялата красота. Тя прочете това писмо три или четири пъти, като бурно ме целуваше. Едва ще дочакам отговора, който ще й пишеш. Пратеницата ще чака за него. Може би ще те видя още веднъж в казиното и се надявам, че тогава ще бъдеш в по-добро настроение.“

Съвсем не бяха нужни толкова думи, за да ме вразумят. Когато привърших четенето на писмото, вече обожавах Ч.Ч., обожавах пламенно и М.М. Но, уви, бях схванат в кръста, макар че нямах треска. Тъй като бях сигурен, че на следващата сутрин Лаура пак ще дойде, реших да пиша и на двете. Писах наистина малко, но достатъчно, за да се убедят, че в моя беден мозък господствува отново разумът. На Ч.Ч. писах, че е направила добре, като е съобщила името ми на приятелката си, още повече че не ходя вече на литургия при тях, така че няма причина да крия името си по-дълго. Освен това й писах да бъде сигурна, че съзнавам цялата си несправедливост и ще дам на М.М. най-красноречиви доказателства за това веднага щом бъда в състояние да посетя казиното й. А на моята достойна за обожаване калугерка написах следното писмо:

„Аз оставих, прелестна приятелко, ключа от твоето казино на Ч.Ч., за да ти го предаде. Сторих това, защото помислих, че съм подигран, че обожаваното от мен същество ми е показало презрението си. В плен на това заблуждение, се считах за недостоен да се явя отново пред очите ти и тръпнех от ужас, въпреки цялата ми любов. Така ми подействува една постъпка, която би ми изглеждала достойна за възхищение, ако моята суетност не бе заслепила очите ми или по-скоро не беше замъглила напълно разума ми. Моят дух би трябвало да бъде на висотата на твоя, обожаема приятелко, а опитът ме убеди, че това не е така. Ти ме превъзхождаш във всичко — само не в страст, и в това ще те убедя при нашата първа среща, когато ще моля коленопреклонно за твоята великодушна прошка. Вярвай ми, очарователна женичке, ако желая тъй силно да оздравея, то е, за да ти докажа чрез удвоена любов как се срамувам за своята несправедливост. Единствено болките в кръста ми попречиха да отговоря още вчера на твоето писъмце, да ти изкажа моето съжаление и да ти се закълна в моята любов, чиято жар е удвоена от твоето тъй зле възнаградено от мен великодушие. Повярвай ми, че сред яростта на вълните, в момента на застрашаващата смърт, мислите ми бяха отправени само към теб и аз не съжалявам за нищо друго, освен че съм те огорчил. Но в нещастието, което ме заплаши, аз съзрях, обожаема моя, само едно справедливо наказание за моята несправедливост. Ако не бях оставил да ти се предаде по такъв оскърбителен начин ключа от казиното, то безспорно, бих се върнал и тогава нямаше да изтърпя наказанието за моето прегрешение и болката, която трябваше да понеса като възмездие за моята вина. Безкрайно съм ти благодарен, че ме върна към мен самия, бъди сигурна, че за в бъдеще нищо няма да е в състояние да ме накара да се усъмня в твоята нежност. Но какво ще кажеш, обожаема приятелко, за поведението на Ч.Ч.? Не е ли тя ангел в човешки образ, който само в теб има подобие? Ти обичаш и двама ни и ни обичаш с еднаква любов. Само аз съм слаб и несъвършен и вие ме карате да се червя от срам. И все пак, чувствувам, че за нея, както и за теб, бих дал без колебание живота си. Измъчва ме силно любопитство, което не смея да поверя на писмото си, но което ти ще трябва да задоволиш, когато ще имам щастието да те видя. Ще се радвам, ако след осем дни бъда в състояние да дойда в казиното, което този път ще бъде за нас изкупителен храм. Ще те уведомя два дни преди това. До това време бъди добра да мислиш малко за мен и да не се съмняваш никога в моята нежна любов. Сбогом!“

Когато на следната сутрин Лаура дойде при мен, вече седях в леглото и започвах да оздравявам. Помолих я да каже устно на Ч.Ч., че съм по-добре, след това й дадох написаното от мен писмо и получих друго от моята малка жена, в което беше приложено и писмо от М.М. Тези две писма не съдържат нищо друго, освен клетви, изрази на загриженост за здравето ми и горещи пожелания за по-скорошно оздравяване.

След шест дни бях отново здрав, отидох в казиното в Мурано и икономката ми предаде едно писмо от М.М. Пишеше ми, че умира от нетърпение да знае, че съм здрав и отново в притежание на нейното казино, което трябва да считам винаги като моя собственост.

„Моля, съобщи ми кога мислиш, че ще можеш да се видим, все едно дали в Мурано или във Венеция, това ти ще определиш. Бъди уверен също, че в Мурано няма да имаме милостиво опрощение.“

Отговорих й, че ще се видим на по-следващия ден, и то в казиното, откъдето пиша, защото на същото място, където съм я оскърбил, трябва да получа нейното милостиво опрощение.

Изгарях от желание да я видя, тъй като се срамувах, че съм бил несправедлив към нея и исках да се сдобрим колкото се може по-скоро. Когато обмислих спокойно случая и анализирах характера й, видях ясно, че постъпката й не беше проява на незачитане, а напротив, едно изтънчено доказателство на любов, която се отнасяше само до мен. След като бе открила, че аз бях любовникът на нейната млада приятелка, тя не можеше вече да допуска, че обичам само нея. Както нейната любов към мен не й пречеше да бъде любезна към посланика, тя е приела, че също и аз мога да бъда любезен към Ч.Ч. Тя не мислеше за различните проявления на двата пола и за привилегиите, с които жените се ползуват.

Днес, когато косите ми са побелели от годините, и е изгаснал огънят на чувствата, моята вече спокойна фантазия ме кара да мисля другояче. Аз чувствувам, че моята хубава калугерка е престъпвала срама и скромността, които са най-хубавата украса на красивата половина на човешкия род. Но ако тази наистина единствена или най-малко рядка жена имаше този порок, който тогава за мен бе добродетел, то тя бе чиста от онази отрова, която се нарича ревност — една пагубна страст, която разяжда обременения с нея нещастник, а повлича в нещастието също и онзи, който я предизвиква и върху когото тя се излива.

Два дни след това, на 4 февруари 1754 година, имах щастието да бъде отново сам с моя ангел. Тя беше в своето монашеско облекло. Понеже и двамата се чувствувахме виновни, неволно паднахме едновременно един пред друг на колене. И двамата бяхме прегрешили пред бога Амур — тя като го третираше като дете, аз, като го обожавах като янсенист[2].

Но на какъв език можехме да изразим извиненията, които трябваше да си кажем? Можехме ли да ги поискаме и да ги дадем? Целувката — този безмълвен и все пак толкова изразителен език, това нежно и сладостно докосване, което ни разтърсва трепетно и което изказва едновременно чувствата на сърцето и мислите на духа! Този език беше единственият, с който ние си послужихме и, о, колко скоро се разбрахме!

Нетърпеливи да докажем искреността на нашето разкаяние и да изгасим изгарящия ни огън, ние се изправихме и в най-висшия момент на нашето нежно вълнение, без да се отделим от обятията си, се отпуснахме върху близката софа. Там ние лежахме, докато се чуха две дълги въздишки, които ние не бихме задържали, дори ако знаехме, че са последни.

Тъй се извърши щастливото помирение. Спокойствието, с което съзнанието за задоволство изпълни душата ни, беше тъй да се каже удвоило щастието ни, и ние се засмяхме високо, когато забелязахме, че аз бях още с наметка и маска. След като се насмяхме до насита, се демаскирах и я попитах дали наистина на нашето помирение не е присъствувал свидетел.

Тя взе един свещник, хвана ръката ми и ме заведе в стаята пред голям шкаф, в който предполагах и по-рано, че се крие тайната. Когато го отвори, отмести една дъска настрана. Видях пред нас врата и през нея влязохме в хубав кабинет, снабден с всичко необходимо за някой, който би искал да прекара няколко часа в него. Над софата се намираше една подвижна дъска. М.М. я отмести настрана и през двадесет дупки, поставени близо една до друга, аз обхванах с погледа си всички части на стаята и се убедих, че любопитният приятел на моята хубавица е могъл да наблюдава съвсем удобно шестте действия на представлението, което природата и любовта му бяха подготвили. И мисля, че не е бил недоволен от артистите.

— А сега — каза М.М. — искам да задоволя любопитството ти, което ти от предпазливост не си доверил в писмото си.

— Но ти не можеш да знаеш.

— Мълчи, любимо сърце, любовта не би била божествена, ако не можеше да отгатва, тя знае всичко! Не е ли вярно, че искаш да знаеш дали в съдбоносната нощ, която ми струва толкова сълзи, при мен не е бил моят приятел?

— Съвсем вярно.

— Е, да. Той беше там и за това ти не бива да се сърдиш, тъй като сега той е във възторг от теб. Той е възхитен от твоя характер, от твоята любов, от твоите чувства и от твоята справедливост. Той не можеше да се начуди на верността ти и одобрява напълно страстта, която ти ми вдъхна. На сутринта той ме утешаваше, като ме уверяваше, че е невъзможно да не се върнеш при мен, когато ти изясня чувствата си, чистотата на намеренията си и искрената си вяра.

— Но вие често трябва да сте заспивали, тъй като е невъзможно човек да прекара в тъмно осем часа, без да продума нито дума.

— Будни ни държеше най-жив интерес. От друга страна, на тъмно стояхме само когато бяха отворени дупките за гледане. По време на ядене дъската бе изместена отново напред и при пълно мълчание ние чувахме всичките ви думи. Интересът, който държеше буден моя приятел, беше даже по-голям от моя. Той ми каза, че досега не е имал никога такава възможност да изучава човешкото сърце, а сигурно, ти никога не си преживявал такава мъчителна нощ. Той те съжали. От Ч.Ч. бяхме възхитени. Просто необяснимо е как едно петнадесетгодишно момиче можа да ме защити тъй умело само с помощта на природата и истината. Тя трябва да има ангелска душа. Ако се ожениш за нея, ще имаш божествена жена. Нейната загуба ще ме направи нещастна, но твоето щастие ще ме обезщети напълно. Знаеш ли, мили приятелю, не разбирам как можа да се влюбиш в мен, след като я познаваш и не разбирам също как тя не ме презира, след, като знае, че съм й откраднала твоето сърце! Моята Ч.Ч. има наистина нещо възвишено в чувствата си. И знаеш ли защо тя ти е разказала за нашите невинни любовни игри? Каза ми, че за да освободи съвестта си от упреците, които си е отправила, че с това в известен смисъл ти е изневерила.

— Мисли ли, че тя ми дължи пълна вярност, когато знае, че аз не съм й верен?

— Тя е извънредно нежна и съвестна, счита се напълно твоя съпруга и не мисли, че има правото да шпионира действията ти, като е убедена, че е длъжна да ти дава сметка за всяка своя постъпка.

— Благородно момиче!

Грижливата икономка беше донесла яденето и ние седнахме на масата. М.М. забеляза, че съм отслабнал.

— От телесните страдания не се пълнее — отговорих аз, — а от душевните болки се отслабва. Но ние и двамата достатъчно страдахме, трябва да бъдем разумни и да не предизвикваме спомени, които биха могли да ни причинят болка.

— Да, скъпи приятелю, и аз мисля като теб, миговете, които човек прекарва в нещастие или страдание, са загубени за живота му. А човек удвоява съществуването си, когато притежава дарбата да увеличава удоволствието от какъвто и да е вид.

Ние се развеселихме, като си спомнихме превъзмогнатите опасности, за маскарада на Пиеро, за бала у Бриати. М.М. се учудваше на поразителното действие на костюмирането, защото каза тя, Пиеро от стаята за разговори ми се стори по-висок и по-строен от теб. Ако случайно не бе взел манастирската гондола и ако не бе ти дошла странната идея да се преоблечеш като Пиеро, то не бих узнала никога кой си, защото другите калугерки не биха се заинтересували за съдбата ти. Много се зарадвах, когато чух, че не си благородник, както се опасявах, защото ако беше такъв, след време би могло да ме постигне голяма беда.

Знаех много добре от какво се опасяваше, но се престорих, че не зная и запитах:

— Не разбирам от какво можеш да се страхуваш, ако принадлежа към благородничеството.

— Мили приятелю, за това не мога да говоря с теб откровено, ако не ми дадеш дума, че ще направиш това, за което искам да те помоля.

— Мила приятелко, какво може да ме възпре да изпълня всяко твое желание — при положение, че не засяга честта ми? Нали сега нямаме вече никакви тайни? Говори, мое сърце! Кажи ми основанията си и разчитай на нежната ми любов, тя ти гарантира, че ще направя всичко, което може да ти достави радост.

— Е, добре. Ще дойда с моя приятел при теб в твоето казино. Той умира от желание да се запознае с теб.

— А след това? Ти ще си отидеш с него?

— Естествено, разбираш, че от благоприличие трябва да направя това.

— И твоят приятел, безсъмнено, знае вече кой съм?

— Мисля, че трябва да му кажа това, защото в противен случай, не би посмял да се надява на удоволствието да се храни с теб, и то в твоето казино.

— Сега се сещам! Предполагам, че твоят приятел е някой от чуждите посланици.

— Точно тъй.

— Но надявам се, ще ми окаже честта да премахне своето инкогнито?

— Това се разбира от само себе си. Ще те представя според всички изисквания, като при това ти съобщя неговото име и ранга му.

— Това е великолепно, любимо сърце! При такива обстоятелства би ли могла да допуснеш, че ще ти създам трудности, когато всъщност и на мен самия не би могла да доставиш по-голямо удоволствие? Определи деня и вярвай, че ще го очаквам с нетърпение.

— Бих била сигурна в съгласието ти, но съм свикнала да се съмнявам.

— Заслужавам порицанието ти.

— Но на което надявам се, ти само ще се смееш. Нашият приятел е френският посланик господин де Берни. Той ще дойде маскиран и щом свали маската си, ще те представя. Имай предвид, че ти, естествено знаеш, че той е мой любовник, но трябва да изглежда, че той не знае за нашето нежно съгласие.

— Така изисква приличието. Надявам се, ще останеш доволна от моя опит. Самата мисъл за тази вечеря ме възхищава и се надявам, че в действителност срещата ще ме възхити още повече. Ти си напълно права, мила приятелко, ако мисълта, че мога да бъда патриций, ти вдъхва страх, тъй като в такъв случай господа държавните инквизитори, които често се престарават, сигурно биха се намесили, а аз изтръпвам при мисълта, какви ужасни последици би могло да има това. Бих се намерил в оловните килии, а ти би била опозорена. Игуменката, манастирът, господи! Да, ако ми бе поверила опасенията си, бих ти казал кой съм, това можех да направя без колебание, тъй като моята сдържаност се дължеше само на това, че може да бъда познат и Ч.Ч. ще бъде преместена от баща си в друг манастир. Но можеш ли да ми кажеш кой ден ще се състои вечерята? Наистина съм нетърпелив да узная това.

— Днес сме четвъртък, значи след четири дни.

— Значи на осми?

— Да, след втория балет ще дойдем при теб. Опиши ми всичко подробно, за да можем да намерим твоето казино, без да става нужда да питаме някого.

Седнах на писалищната маса и написах точно как може да стигне до казиното ми по суша и по вода. Щастлив от мисълта за това прелестно удоволствие, помолих любимата да си легнем. Но я предупредих, че не съм още напълно оздравял и за това първите ми почитания ще бъдат поднесени вероятно не на Амур, а на Морфей. Съобразявайки се с обстоятелствата, тя нагласи будилника за десет часа и ние легнахме върху леглото в алкова. Когато се събудихме, Амур заяви своите права и нямаше основание да се оплаква. Към полунощ заспахме сред работата си с притиснати устни. В същото положение се намерихме сутринта, когато бе дошъл моментът на раздялата. Но макар че времето беше напреднало, не можехме да се решим да си кажем сбогом, преди да принесем на Венера още една жертва.

След като моята красива калугерка си отиде, останах в казиното и спах до обяд. След това се облякох, отпътувах веднага за Венеция и първата ми работа беше да дам на готвача си подробни указания, за да бъде вечерята ми на осми достойна за моите гости.

[1] Вероятно това са сребърни талери на херцога Филип от Парма, един филипо е единадесет лири, а според други тълкувания, петнадесет франка. — Б.пр. ↑

[2] Корнелиус Янсан (1585–1638), холандски богослов, който в съчинението си „Августинус“ излага според личните си схващания учението на Св. Августин за личността, свободната воля и предопределението. — Бел.ред. ↑

Глава двадесет и трета

Вечеря с френския посланик Де Берни. Едно предложение от М.М., което аз приемам. Последици. Ч.Ч. ми изневерява, но аз не мога да се оплача от това.

Срещата, която уговорих с моята любима М.М. ме изпълни с най-голяма радост и като че ли трябваше да бъда щастлив. Но не бях щастлив. Откъде идваше тогава безпокойството, което ме измъчваше? Откъде идваше то? От моя погубен навик да играя. Тази страст беше дълбоко вкоренена в мен: да се живее и да се играе беше за мен едно и също, тъй като не можех да държа банка в Ридото, само залагах и загубих преди обяд и вечеря. Това ме направи нещастен. Естествено човек можеше да ме запита: та защо играеш? Ти нямаше нужда, тъй като не ти липсваше нищо и имаше толкова пари, че можеше да задоволиш всяка своя прищявка. Този въпрос би ме поставил в затруднение, ако не беше в характера ми да говоря истината. Ето, господа любопитни, ако не играех въпреки пълната сигурност, че ще загубя, макар че никой може би не е бил по-чувствителен от мен към загубите, то това се дължеше на моето скъперничество. Обичах харченето, даже прахосването, но сърцето ме болеше, когато трябваше да изразходвам пари, които не са спечелени от игра. Това е отвратителен недостатък на моя характер и не искам да го оправдавам. Както и да е, през четирите дни на очакването загубих всички пари, които бях спечелил чрез М.М.

В жадувания ден се отправих за моето казино, където в уговорения час дойдоха М.М. и нейният приятел. Щом той свали маската си, тя ми го представи по всички правила.

— Имах силно желание — каза посланикът — да подновя познанството си с вас, тъй като, както ми каза мадам, ние се познаваме от Париж.

При тези думи ме погледна изпитателно, за да си припомни срещата ни. Поясних му, че ние не сме говорили никога, тъй че едва ли е виждал достатъчно лицето ми, за да си припомни чертите ми.

— Имах честта да се храня с Ваше Превъзходителство у господин Де Мочениго, но вие бяхте зает цялото време с пруския посланик и аз нямах щастието да привлека вниманието ви нито за момент върху себе си. Тъй като след четири дни трябваше да отпътувате за Венеция, то вие бързахте и се сбогувахте почти веднага след яденето. Оттогава не съм имал повече честта да ви видя.

— Сега си спомням — извика той, — спомням си, че запитах някого дали вие не сте секретар на посолството. От днес вече няма да се забравим, тъй като мистериите са от такова естество, че те трябва да създадат едно трайно интимно отношение помежду ни.

Рядката двойка се разположи удобно и скоро седнахме на масата. Естествено прислужването поех аз. Министърът беше изтънчен гастроном, той възприе вината ми за отлични и се зарадва, когато чу, че ги набавям от граф Алгароти. Последният беше известен с това, че притежава най-добрите изби.

Моята вечеря беше вкусна, изобилна и разнообразна и аз прислужвах на красивата двойка като частно лице, което има за гости своя княз и неговата любима. Видях М.М. очарована от моето почтително държане към нея и от моите забележки, които караха посланика да ме слуша с голям интерес. Макар че както подобава на първа среща, тонът на разговора беше по принцип сериозен, той не изключваше фин хумор, а в тази област господин Де Берни беше французин в пълния смисъл на думата. Пътувал съм много и съм изучавал хората както индивидуално, така и групово, но истинска общителност съм намирал само у французите, защото единствено те умеят да се шегуват, а финият и изтънчен хумор оживява разговора, прави обществото приятно.

Весели думи придружаваха хубавата вечеря през цялото време, любезната М.М. насочи умело разговора върху романтичния случай, чрез който се бе запознала с мен. По този повод ние заговорихме съвсем естествено за моята страст към Ч.Ч. и тя даде за прелестното момиче едно извънредно интересно описание, което посланикът слушаше толкова внимателно, като че ли никога не бе виждал Ч.Ч. Това спадаше в неговата роля, тъй като не му бе известно, че знаех, че той е наблюдавал от своето скривалище глупава ми нощна среща с нея. Той каза на М.М., че би му доставило най-голямо удоволствие, ако тя я беше взела със себе си на нашата вечеря.

— Бих се изложила — отговори хитрата калугерка, — на много голяма опасност и рискът би бил много голям. Но, — продължи тя, като се обърна благородно и любезно към мене, — ако ви е приятно, мога да ви събера с нея в моето казино на вечеря, тъй като ние спим в една и съща стая.

Това предложение много ме учуди, но моментът не беше удобен да оставя да се забележи учудването ми.

— Удоволствието човек да бъде с вас, многоуважавана — възразих аз, — не може да се сравни с нищо друго. Все пак признавам, че срещу едно подобно благоволение не бих бил нечувствителен.

— Тогава ще помисля за това.

— Но — каза сега посланикът, — мисля, че ако взема участие в срещата и аз, бихте направили добре да я предупредите.

— Това не е нужно — казах аз, — тъй като ще й пиша да извърши сляпо всичко, което мадам ще й каже. Ще изпълня това си задължение още утре.

След това помолих посланикът да бъде снизходителен към едно петнадесетгодишно момиче, което няма още никакъв житейски опит. И му разказах историята на О’Морфи, която му направи голямо удоволствие. Помоли ме да му покажа портрета й и ми съобщи, че тя е все още в Еленовия парк и кралят, от когото тя има вече дете все още е възхитен от нея. В осем часа[1] моите гости се сбогуваха много доволни и аз останах сам в моето казино.

За да изпълня обещанието си, дадено на хубавата калугерка, на следната сутрин писах на Ч.Ч. Предадох писмото на Лаура и отидох в казиното в Мурано, където икономката ми връчи следното писмо от моята М.М.

„Не бих могла да се надявам на спокойна нощ, скъпо съкровище, ако не освободя душата си от известни угризения, които я измъчват. Може би ти се съгласи с плана да вечеряме четирима с нашия приятел само от учтивост. Бъди откровен, мое сърце, тъй като, ако срещата не ти е приятна, ще я отменя веднага, без ни най-малко да те изложа. Разчитай на мен! Но ако чистосърдечно си съгласен, то всичко ще стане съгласно уговореното. Вярвай ми, обичам твоята душа по-силно от твоето сърце, исках да кажа твоята личност. Адио!“

Нейният страх беше естествен, но един фалшив срам ме възпираше да взема думата си обратно. М.М. ме познаваше добре и като опитен психолог ме хвана на слабото ми място.

Отговорих й следното:

„Очаквах писмото ти, мила приятелко, в това сигурно не се съмняваш, защото познавайки ме основно, трябва да знаеш, че и аз те познавам. Да, познавам твоя ум и знам каква представа трябва да си си съставила за моя, защото чрез моите софизми съм се показал пред теб в цялата си слабост и раздразнителност. Изкупувам това, мила приятелко, при мисълта, че се съмняваш в мен и поради това твоята нежност трябва да е малко поотслабнала. Моля, забрави моите своенравности и повярвай, че за в бъдеще моята душа ще бъде винаги в съзвучие с твоята. Уговорената вечеря трябва да се състои, тя ще бъде за мен едно удоволствие, но позволи ми да ти кажа, че дадох съгласието си повече от благодарност, отколкото от учтивост. Ч.Ч. е млада и съвсем няма да ми е приятно, ако започва да се учи как да се движи в общество. В кое училище би могла тя да се научи по-добре отколкото под твоето настойничество? Предоставям я на теб и ще ми направиш удоволствие, ако за в бъдеще й посвещаваш приятелските си грижи и удвоиш към нея добрината си, ако това изобщо е възможно. Опасявам се само, че ще я убедиш да стане калугерка, ако това стане, ще бъда вечно неутешим. Твоят приятел ме плени напълно, той е един разумен и прелестен човек.“

По този начин се поставих доброволно в невъзможност да отстъпя, но поради познанията ми на човешкото сърце през главата ми минаха множество мисли. Разбрах лесно, че посланикът без съмнение беше влюбен в Ч.Ч., че той беше говорил с М.М. за това и че последната не беше в състояние да попречи на неговата любов. Естествено като вярна ученичка на господин посланика тя трябваше да се съгласи с всичко, което можеше да поощри неговата страст. Разбира се, без моето съгласие не можеше нищо да направи и работата й се бе сторила твърде трудна, за да ми предложи срещата по такъв начин. Те постъпиха така, като че ли без особено намерение насочиха разговора за това, а аз от учтивост, а може би и от убеждение одобрих плана и по този начин влязох в мрежата им. Посланикът, чиято професия беше интригантството, беше постигнал напълно своята цел. Захапах примката точно както той искаше. И не ми оставаше нищо друго, освен да направя весело лице на лошата шега, било за да не изглеждам като някакъв глупав дебелак, било, за да не се покажа неблагороден към един човек, който ми бе засвидетелствувал нечувано благоволение. Но резултатът от цялата тази коварна игра явно щеше да бъде охлаждане на чувствата ми както към едната, така и към другата ми любовница. Всичко това М.М. беше почувствувала съвсем вярно след завръщането си вкъщи и за да се запази и предотврати всяка опасност, тя ми пишеше веднага, че би провалила плана, ако не го одобря, но тя знаеше предварително, че няма да приема предложението й. Суетността е по-силна от ревността. Тя забранява на онзи, който не иска да мине за глупав, да се покаже ревнив, особено пред такива, у които липсата на тази ниска страст изпъква очебиещо.

На следния ден отидох доста рано в казиното и намерих там посланика, който ме прие най-приятелски. Той ми каза, че ако ме бе познавал в Париж, би ме въвел лесно в двора, където според него бих създал щастието си. Когато днес мисля случайно за това, си казвам: възможно е, но какво бих спечелил. Като много други вероятно и аз бих станал жертва на революцията. Същото би постигнало безсъмнено и него, ако съдбата не му бе определила да умре през 1794 г. в Рим. Той умря богат, но нещастен, ако не е променил преди смъртта своите разбирания, но не вярвам в това. Запитах то дали му харесва Венеция, а той ми отговори, че се чувствува много добре, тъй като се радва на отлично здраве и срещу много пари може да си достави по-добре от другаде всички удоволствия от живота.

— Съмнявам се дали ще ме оставят още дълго време на поста ми тук. Но, моля, запазете това за себе си, не бих желал да огорчавам М.М.

Водехме още такива тъй да се каже доверителни разговори, когато влязоха М.М. и нейната млада приятелка. Последната силно се изненада, като ме видя с друг господин. Но я насърчих, като я посрещнах най-нежно, а тя се успокои напълно, когато видя, че непознатият беше възхитен да чуе, че на отправения му към нея комплимент тя отговори с хубав френски език. Това даде възможност на двамата да възхвалят познанията и умението на учителката, от която тя бе научила тъй добре езика.

Ч.Ч. беше очарователна. Нейният оживен и все пак скромен поглед като че ли ми казваше: ти трябва да бъдеш мой! Едновременно с това исках да я видя да блести и това двойно чувство ми помогна да превъзмогна една позорна ревност, която би ме завладяла. Насочвайки разговора на теми, за които знаех, че е запозната с тях, й дадох възможност да прояви своя естествен ум, а аз имах задоволството да я видя, че блести.

Отрупана с одобрение и ласкателства, разгорещена от израза на задоволство, което тя четеше в моите погледи, Ч.Ч. се стори на господин Де Берни като същинско чудо. А аз — странни противоречия на човешкото сърце — радвах се на това и едновременно изтръпвах, че той може да се влюби в нея.

Каква загадка: помагах аз сам в едно дело, в което бих убил всеки, който би посмял да вземе участие в него.

По време на яденето, което беше достойно за някой крал, посланикът отрупа Ч.Ч. с всичкото възможно внимание. Ум, веселие, благоприличие и добър тон ръководеха нашата компания, те не изключваха онези шеговити забележки, с които френският дух умее да украси всички разговори.

Един критичен наблюдател, който, без да ни познава, би поискал да отгатне дали беше намесена и любовта, би предположил може би нещо подобно, но никога не би могъл да го твърди със сигурност. М.М. се отнасяше към посланика само с тона и държанието на една приятелка. Към мен проявяваше безупречно внимание, а към нейната Ч.Ч. нищо друго, освен сестринска нежност. Господин Де Берни беше към М.М. любезен, учтив и благосклонен, но това не му пречеше да проявява непрекъснато голям интерес към всяка забележка на Ч.Ч., като я поставяше в благоприятна светлина, и със своето одобрение всеки път се обръщаше към мен. Най-добре играеше ролята моята млада приятелка. Последната отговаряше на натурата й, а тя беше красива, така че Ч.Ч. трябваше да бъде очарователна.

Прекарахме пет приятни часа. Особено посланикът, изглежда, се забавляваше отлично. Върху лицето на М.М. личеше израз на радост от нейното дело, а аз прикривах лицето си на доволен критик. Ч.Ч. светеше от удоволствие, че се е харесала на всички ни, вероятно беше примесена и искра от суетност поради това, че посланикът се занимаваше изключително с нея. Тя ме гледаше усмихната и аз разбрах напълно езика на нейната душа. Искаше да ми каже, че схваща напълно разликата, която съществува между това общество и онова, в което нейният брат се бе държал тъй грубо.

След полунощ беше време да прекъснем. Господин Де Берни започна да прави комплименти. Той благодари на М.М., че му е дала най-приятната вечеря, каквато някога е преживял и с това я принуди да му предложи подобна за по следния ден. Той направо ме попита дали на мен такава вечеря не би направила същото удоволствие, както на него. Можеше ли да се съмнява в съгласието ми? Не вярвам, още повече че трябва да се считам за задължен да бъда любезен с него. Разделихме се най-сърдечно.

Когато на следната сутрин размислих върху тази образцова вечер, разбрах лесно какъв край щеше да има цялата работа. Посланикът дължеше щастието си на красивия пол, тъй като той притежаваше във висша степен изкуството да внушава любов. И тъй като по природа беше много чувствен, той имаше сметка от това, понеже възбуждаше страсти, а това му доставяше наслади, които да отговарят на неговата изтънчена природа. Виждах, че е влюбен до полуда в Ч.Ч., а съвсем не ми изглеждаше като човек, който би се задоволил само с възхищението от нейните хубави очи. Съвсем сигурно, мислех си аз, той има определен план, чието изпълнение ще трябва да поеме М.М., колкото и искрена да е нейната любов към мен. При това тя ще се държи толкова умело и изискано, че вероятно, ще ми липсват съществени доказателства. Макар че не чувствах никаква склонност да продължавам повече играта, която можеше да се изисква от мен, предвиждах, че накрая аз ще бъда измаменият и че моята бедна Ч.Ч. ще стане жертва на един фокус. Не можех да се реша нито да стане това доброволно, нито да попреча на изпълнението на плана. Също не считах моята малка жена способна на някаква постъпка, която не би ми харесала и затова се чувствах полусигурен, като разчитах на това, че съществуват доста трудности, за да я прелъсти. Глупаво внушение! Суетност и фалшив срам ми пречеха да прибегна до здравия си човешки разум. Цялата интрига ме постави в един вид треска, тъй като се страхувах от последиците и все пак любопитството ме възбуждаше до такава степен, че сам ускорих развитието. Знаех, че второто издание на вечерята няма да бъде в никакъв случай повторение на същата комедия, предвиждах, че ще има твърде съществени изменения.

За да бъда кратък — мислех, че честта ми изискваше да не променям държанието си. От мен зависеше да дам тон и аз си поставих за задача да приложа цялата си мъдрост, за да осуетя намеренията им.

Всички тези разсъждения ми вдъхваха известна самоувереност, да треперя ме караше само неопитността на Ч.Ч., защото въпреки всички познания, които беше придобила напоследък, тя все пак беше още начинаеща. Тя можеше да мисли, че е задължена да бъде учтива, а с тази й вяра можеше да се злоупотреби. Това опасение беше скоро разсеяно чрез моето доверие в деликатността на М.М. Тя бе видяла по какъв начин бях прекарал шест часа с младото момиче, на нея й беше напълно известно, че имах намерение да се оженя за нея и ми се струваше, че не биваше да я считам способна за такова ниско предателство. Но всички тези разсъждения не бяха нищо друго, освен слабост и срам, че ревнувам, и затова не водеха до нищо. Трябваше да оставя нещата да се развиват от само себе си и тогава да видя какво да се прави.

В уговорения час бях в казиното и намерих моите хубави приятелки да седят пред огъня.

— Добър вечер, мои богини! Къде е нашият любезен французин?

— Още не е дошъл — отговори М.М., — но ще дойде сигурно.

Свалих маската си, седнах между тях и им дарих хиляди целувки, като внимавах добре да не предпочета никоя от двете. Макар да знаеха, че имам неоспорими права и върху двете, запазих едно прилично въздържание. Направих им хиляди комплименти за тяхното взаимно влечение и забелязах, че бяха много доволни, че не трябва да се червят заради това.

Прекарах в галантни и приятелски разговори повече от един час и макар че горях от любов, не си позволих никакво задоволяване на желанието, защото М.М. ме привличаше повече от Ч.Ч., а за нищо в света не бих оскърбил прелестното дете. М.М. започна да проявява известно безпокойство поради закъснението на господин Де Берни, когато влезе икономката и й предаде едно писмо от него.

„Един куриер — пищеше той, — който пристигна преди два часа ме възпрепятствува да бъда щастлив тази нощ, тъй като съм принуден да я прекарам в отговаряне на получените телеграми. Надявам се, че не само ще ми простите, но и ще ме съжалите. Мога ли да се надявам, че ще ми позволите за в петък удоволствието, от което днес съдбата ме лиши? Уведомете ме за това утре. Желая да ви намеря в същата компания, която ви моля да поздравите сърдечно от мен.“

— Жалко — каза М.М., — но не по негова вина ще вечеряме трима. Ще дойдеш ли в петък?

— Разбира се, с удоволствие. Но какво ти е, моя мила Ч.Ч.? Лицето ти е толкова тъжно!

— Тъжно — не. Това би могло да бъде най-много заради моята приятелка, защото не съм виждала никога толкова учтив и любезен човек.

— Радвам се, любов моя, че ти е направил впечатление.

— Направил ми е впечатление! Та може ли човек да не види неговите достойнства?

— Още по-добре. Напълно съм съгласен с теб. Кажи ми само дали го обичаш.

— Та ако го обичам, с това още не е казано, че ще му го призная. Впрочем, сигурна съм, че той обича приятелката ми.

С тези думи тя стана и седна в скута на М.М. Тя я нарече нейна малка жена и моите две хубавици започваха да се милват по такъв начин, че бих могъл да умра от смях. Далеч от мисълта да смущавам играта им, даже ги поощрих, за да имам удоволствието от едно зрелище, за което отдавна знаех.

М.М. взе една папка с гравюри, върху които бяха изобразени най-сладострастните положения и ме попита с многозначително смигване:

— Съгласен ли си да се запали огън в стаята с алкова?

Отгатвайки мислите й, отговорих:

— Ще ми направиш удоволствие с това, леглото е толкова голямо, че трима бихме могли да легнем съвсем удобно.

Разбрах, че тя се опасяваше от подозрението ми относно нейния приятел, който можеше да иска да има гледката на нашето трио. С предложението тя искаше да премахне това подозрение, без да влиза в подробности.

Масата бе наредена пред алкова. Ядохме с удивителен апетит, като дамите не останаха зад мен. Докато М.М. показваше на приятелката си как се приготовлява пуншът, наблюдавах с удоволствие напредъка, който бе направила красотата на Ч.Ч.

— Твоите гърди — й казах аз, — трябва да са станали през последните девет месеца съвсем хубави.

— Те са като моите — каза М.М. — Искаш ли сам да прецениш?

Понеже не можех да откажа, тя пристъпи към работа и развърза корсета на приятелката си, която прие това с удоволствие, а след това и своя. В по-малко от две минути видях пред себе си четири състезаващи се гърди, които биха могли да си оспорват наградата, както някога трите богини. Нужно ли е да казвам какъв огън запали в мен тази очарователна гледка? Поставих веднага папката с гравюрите върху масата и показах на М.М. една от групите. Тя разбра желанието ми и попита:

— Какво ще кажеш, мила? Да представим ли тази група в действителност?

Отговорът беше един одобрителен поглед. Тя не каза нищо, не беше още толкова опитна, както учителката си. Докато аз се смеех, моите две хубавици се приготвиха и скоро тримата се намерихме върху леглото в състоянието, както ни е създала природата.

Отначало аз останах само зрител на привидната борба, която моите две вакханки водеха помежду си. Наслаждавах се на техните движения и на цветния контраст, тъй като едната беше руса, а другата черна. Но скоро сам бях обзет от огъня на сладострастието. Хвърлих се върху тях и последователно техните души замираха в любов и щастие.

Когато и тримата бяхме напълно изморени, ги поканих да се отдадем на почивка и ние спахме, докато издрънча будилникът, който бях нагласил за четири часа. По този начин бяхме сигурни в използуването и на двата часа, които имахме до нашата раздяла.

На зазоряване се разделихме, бяхме изтощени и трябваше със смирение да признаем това, но същевременно доволни един от друг и с копнеж за скорошно повторение на същите наслади.

Когато на следната сутрин си спомних за тази весела нощ, почувствувах угризение на съвестта. Както обикновено, любовта беше заглушила разума. М.М. искаше да ме убеди, че ме обича, затова украси любовта си с всички добродетели, които се ценяха от моята любов, чест, нежност и искреност. Но нейният ум беше роб на темперамента й, а последният я увличаше към разврата. Всички нейни приготовления целяха именно това и тя само чакаше момента, за да ме направи свой помощник. Тя милваше обекта на своята любов, за да го направи мек и послушен. Опитваше да се самоизлъже, като не искаше да признае пред себе си, че вероятно можех да се оплача, задето ме изненадва. Но тя знаеше, че можех да направя това само ако се признаех за по-слаб или по-малко храбър, а тя разчиташе на моето чувство за срам. Не се съмнявах ни най-малко, че неявяването на посланика беше умишлено и уговорено с нея. Нещо повече: за мен беше съвсем ясно, че двамата съзаклятници бяха допуснали, че ще прозра техния добре скроен план и хванат на чувствителното ми място, няма да искам да се покажа, по-малко великодушен от тях. Посланикът ми беше създал пръв една прекрасна нощ — как бих се съгласил да го лиша от една подобна? Моите приятели си бяха направили много добре сметката, колкото и да се противеше моето чувство, все пак виждах, че не можех да противопоставя личността си на тяхната победа. Ч.Ч. не ги смущаваше. В победата си над нея те бяха сигурни, щом като аз не ги безпокоях със своето присъствие. За това трябваше да се погрижи М.М., която бе поставила напълно под своята власт бедното младо същество. Виждах я по лош път и аз бях виновният за това! Стенех от болка при мисълта, че при нашата последна оргия не съм предпазил двете момичета, а какво би станало, ако се видят и двете в положение да изхвръкнат из манастира. Виждах ги вече и двете на врата си и изглежда за толкова щедра благодат той не беше твърде блестящ. Това беше едно много малко приятно изобилие от добрина. В този злощастен спор между разум и предразсъдък, природа и чувство, не можех да взема никакво решение дали да участвувам или не във вечерята. Ако отида, нощта ще измине в пълно благополучие, но ще се покажа смешен, ще изглеждам ревнив, неблагодарен, дори и неучтив. Не отида ли, то Ч.Ч. е загубена поне за мен, защото чувствувам, че няма да я обичам повече, а за женитба не може и дума да става. В своята безпомощност чувствувах нужда да се опра на нещо положително, отколкото на предположения. Маскирах се и отидох право в палата на френския посланик. Обърнах се към швейцареца и му казах, че имам едно писмо за Версай и би ми било много приятно, ако мога да го предам на куриера, който трябва да се върне щом получи депешите от Негово Превъзходителство.

— Но господине — каза швейцарецът, — от два месеца не сме имали тук никакъв извънреден куриер.

— Как, нали вчера е пристигнал тук куриер!

— Той трябва да е влязъл през покрива или през комина. През вратата, давам ви честната си дума, не е влизал.

— Но господин посланикът е работил цялата нощ.

— Възможно е, но не тук. Защото Негово Превъзходителство беше на вечеря у испанския посланик и се върна много късно вкъщи.

Бях отгатнал правилно, не съществуваше вече никакво съмнение. Решението бе взето, с чест не можех вече да се оттегля. Ч.Ч. трябваше сама да пази кожата си, ако работата не беше по вкуса й, насилие нямаше да се упражни върху й.

Надвечер се отправих специално за казиното в Мурано, за да напиша писъмце на М.М. Молех я да ме извини, че една важна работа, която засяга господин де Брагадино ме възпрепятствува да прекарам нощта с нея и двамата ни приятели. Молих я да поздрави последните от мен и да ме извини пред тях. След като свърших това хубаво дело, аз се върнах във Венеция, за да се поразсея, отидох в игралната зала и губих през цялата нощ.

На третия ден отидох отново в Мурано, тъй като бях сигурен, че ще намеря там писмо от М.М. Наистина, икономката ми даде едно пакетче, в което намерих едно писмо от моята калугерка и друго от Ч.Ч., защото помежду им сега всичко беше станало общо.

Ч.Ч. ми пишеше:

„Наскърбихме се много, мили приятелю, когато чухме, че няма да имаме щастието да те видим. Четвърт час след това дойде приятелят на моята скъпа М.М. Също и той много съжали, когато прочете писъмцето ти.

Мислехме, че ще имаме твърде скучна вечеря, но приятният разговор на нашия кавалер ни развесели и ти едва ли можеш да си представиш колко разпуснати станахме, след като пихме пунш от шампанско. Нашият приятел беше също тъй разпуснат като нас и ние прекарахме цялата нощ в трио, което не ни измори, а ни достави голямо удоволствие. Уверявам те, той е прекрасен човек, който трябва да бъде обичан, но в себе си трябва да призная, че във всяко отношение стои под теб. Бъди убеден, че винаги ще те обичам и че ти ще бъдеш винаги повелителят на моето сърце.“

Въпреки недоволството си, трябваше да се смея на това писмо. Но писмото на М.М. беше по-особено. То гласеше:

„Убедена съм, мое сърце, че ти излъга само от учтивост и отгатна, че аз съм очаквала това. С това ти поиска да направиш на нашия приятел един великолепен подарък за този, който ти получи от него, когато той не се противопостави неговата М.М. да ти отдаде сърцето си. Ти притежаваш всецяло това сърце, мили приятелю, и би го притежавал съвсем сам, ако не беше толкова сладко да се подсладят радостите на любовта с всички прелести на приятелството. Мъчно ми беше, че не те видях, но чувствувах, че не би било толкова весело, ако присъствуваше и ти, защото въпреки големия си ум, нашият приятел все пак има известни вродени предразсъдъци. Умът на Ч.Ч. сега е вече толкова свободен, колкото е нашият и аз се считам щастлива, че това благодеяние тя дължи на мен. Също и ти трябва да ми благодариш загдето завърших развитието й и я направих напълно достойна за теб. Би ми доставило удоволствие, ако беше в скривалището на стаичката в наша близост, убедена съм, че би прекарал там прелестни часове. В сряда ще бъда в твоето казино във Венеция сама с теб и напълно твоя. Съобщи ми дали в обикновения час ще бъдеш при паметника на героя Колеони. Ако не можеш да дойдеш, то определи ми някой друг ден, който ти е удобен.“

Трябваше да отговоря на тези две писма в същия тон й въпреки горчивината, която чувствувах, че тече по всичките ми кръвоносни съдове, отговорите ми трябваше да бъдат меденосладки. Това ми костваше много усилия, но си спомних навреме думите: „Ти го поиска, Жорж Данден“[2]. Не можех да се противя да поема наказанието за действията си и никога не ми е било напълно ясно, дали срамът, който почувствувах, беше тъй нареченият фалшив срам. Ще оставя този проблем неразрешен.

В писмото, си до Ч.Ч. имах смелостта или безсрамието да й направя комплименти и даже да я насърча да прави като М.М. По-добър образец не можех да й препоръчам.

На калугерката си писах, че ще ме намери навреме при паметника и между множеството фалшиви комплименти, от които тя би могла да схване състоянието на сърцето ми, й писах, че се възхищавам от съвършеното възпитание, което Ч.Ч. е получила от нея, но се поздравявам, че не са ми били отсъдени мъките на наблюдателния пост, защото чувствувам, че не бих могъл да ги изтърпя.

В сряда бях точен на мястото и не чаках дълго М.М. Тя дойде облечена като мъж.

— Тази вечер никакъв театър — извика тя. — Ще отидем в Ридото, за да загубим или удвоим парите си.

Тя имаше шестстотин цехини в себе си, аз около сто. Щастието ни обърна гръб и ние загубихме всичко. Надявах се, че сега ще напуснем игралната, но тя се отдалечи за момент и се върна с една кесия пълна със злато. Нейният приятел, когото тя знаеше как да намери й беше дал триста цехини. Тези пари на любовта или на приятелството й донесоха за момент щастие, тъй като тя спечели обратно всичко, което бе загубила, но от алчност или неразумност, ние продължихме да играем и скоро нямахме нито хелер повече.

Когато не можехме изобщо да играем повече, тя веднага каза:

— Ела, сега няма нужда да се спасяваме от разбойници. Да отидем на вечеря.

Тя беше калугерка, свободомислеща светска дама, играчка и една очарователна жена във всичко, което правеше. Беше загубила дванадесет хиляди франка, а настроението й беше тъй непомрачено като че ли беше спечелила значителна сума. Във всеки случай не би й струвало голям труд да си набави проиграните пари.

Когато останахме сами, тя ме намери тъжен и разсеян, макар че исках да не се забележи това. Тя обаче беше точно както обикновено: красива, блестяща, весела и влюбена.

Вярваше, че ще ме развесели, като ми разправи с всички подробности преживяното с Ч.Ч. и нейния приятел през въпросната нощ, но трябваше да се сети, че това е една нетактичност от нейна страна. Но това е една грешка, която се извършва от всички. Човек приема, че и другите са в същото настроение, в което се намира той.

Бях като върху жарава и се мъчех да отклоня тази тема и да насоча разговора върху друг въпрос, защото сладострастните подробности, които тя ми описваше с особено удоволствие ме ядосаха, а понеже ядът действува охладително, страхувах се, че в предстоящата любовна борба може би ще представлявам тъжна фигура. А когато един любещ се съмнява в силите си, то той почти винаги може да приеме, че последните ще му изневерят.

След вечерята ние легнахме върху леглото в алкова. Красотата, телесните и душевни прелести, миловидността и огънят на моята очарователна калугерка прогониха скоро лошото ми разположение и ме приведоха в най-добро настроение. Понеже нощите бяха станали вече по-къси, ние прекарахме целите два часа, които имахме на разположение в най-сладките любовни борби, след това се разделихме доволни и щастливи. Преди това М.М. ме помоли да отида в нейното казино, за да взема оттам пари и да играя с нея по наполовина. Сторих това и взех всички пари, които намерих. С тях аз играх мартингал[3], като постоянно удвоявах залозите. До края на карнавала печелех непрекъснато. Имах щастието да не загубя никога на шестата карта, и ако би ми се случило това, то не бих имал повече никакъв капитал да играя, понеже това шесто залагане възлизаше на две хиляди цехини[4]. Радвах се, че съм увеличил състоянието на моята скъпа любима. Последната ми писа, че от приличие трябва да вечеряме четиримата на Розовия понеделник[5] и аз се съгласих.

Тази вечер беше същевременно моята последна среща с Ч.Ч., но когато видя, че съм взел своето решение и се занимавам само с М.М., тя, без да се смущава направи точно като мен и се посвети изключително на новия си любовник.

Предвиждах, че по-късно сигурно ще си попречим и затова помолих М.М. да нареди така, че да бъдем разделени и тя направи това отлично.

След яденето посланикът предложи да постави фараонова банка. Нашите хубавици не познаваха тази игра, тъй като в Ридото се играеше само басета. Той каза да донесат карти, постави сто двойни луидора на масата и държа банката, като съумя тъй да нареди, че Ч.Ч. спечели цялата сума. Това бяха парите за харчене, които той считаше, че й дължи. Младото момиче беше съвсем объркано, не знаеше какво да прави с парите и помоли милата си приятелка да й ги пази, докато напусне манастира, за да се ожени.

Когато играта свърши, М.М. каза, че има главоболие и иска да си легне в алкова. Мен помоли да я приспя. Дадохме възможност на нововлюбените да се наслаждават взаимно. Когато шест часа по-късно будилникът ни извести, че е време за раздяла, ние ги намерихме да спят прегърнати. Аз самият прекарах една спокойна любовна нощ, бях доволен от моята М.М. и не помислих нито за момент за Ч.Ч.

[1] Около среднощ. — Б.пр. ↑

[2] Лице в едноименната комедия на Молиер, в която се представя грешката извършена от един мъж, който се оженва за жена по-високостояща от него и на която трябва да търпи капризите. Думите „Ти го иска, Данден“, които Данден отправя към себе си са станали нарицателни за това, че човек си е сам виновен за извършената грешка. — Б.пр. ↑

[3] Начин на игра, при която, за да се печели, залогът се увеличава прогресивно. — Б.пр. ↑

[4] Първият залог е възлизал на около шестдесет цехини и Казанова е рискувал в шестте си залагания около 50 000 франка. Една смела система. — Б.пр. ↑

[5] Краят на карнавала или денят преди започване на постите. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и четвърта

Г-н Де Берни заминава и ми прехвърля всички права върху своето казино. Дава ми мъдри съвети, които изпълнявам зле. Има опасност да се удавя с М.М. Английският посланик Мърей. Нямаме казино. Срещите ни се прекратяват. М.М. заболява тежко. Цорзи и Кондулмер. Тонина.

Макар че поради изневярата на Ч.Ч. я гледах с по-други очи, отколкото по-рано и макар че не можеше да става вече дума да я направя своя приятелка в живота, все пак не можех да се противопоставя на убеждението, че зависеше само от мен да я предпазя от падането в пропастта. Вследствие на това схващах като свой дълг да остана привързан към нея като неин постоянен и верен приятел.

Ако бях разсъждавал разумно, то относно нея бих дошъл безсъмнено до съвсем други заключения. Бих разбрал, че аз й дадох пример за неверност, след като я бях прелъстил, аз й заповядах да следва сляпо съветите на своята приятелка, макар да знаех, че съветите и примерът на М.М. ще я покварят. Нанесох й в лицето най-тежкия позор, какъвто може да се нанесе на една нежна възлюбена. Как можех след всичко това да бъда толкова несправедлив като тълпата и от една слаба жена да изисквам повече, отколкото може да постигне един мъж, който се перчи със своята сила? С такава присъда бих осъдил себе си и затова спрямо нея бих останал същия. Вярвах, че съм се издигнал над всякакви предразсъдъци и все пак бях роб на най-ниския, именно на онзи предразсъдък, с който силният си служи само за да потиска по-слабите.

В деня след Заговезни отидох в Мурано и намерих там едно писмо от М.М., което съдържаше две неприятни съобщения: Ч.Ч. загубила добрата си майка и бедното момиче било в отчаяние от това. Освен това, сестрата прислужница била оздравяла от нейната настинка и беше заела отново мястото си. Това принудило приятелката й да се отдели от нея в един момент, когато имала най-голяма нужда от утеха, която тя можела да й даде. Ч.Ч. преминала като гостенка в стаята на леля си, за което старата калугерка, която много я обичала, получила разрешение от игуменката. Това събитие отнемаше на посланика удоволствието да вечеря повече с нея и аз бих бил много радостен, ако случаят бе поставил тази пречка няколко дни по-рано.

Но всичко това ми се струваше незначително в сравнение с нещастието, от което се страхувах. Ако Ч.Ч. трябваше да изкупи изпитаните наслади с една нова бременност, аз се виждах все пак като първия причинител на нейното нещастие и затова щях да се считам задължен да не я напускам никога. А това би ми създало ужасни затруднения.

М.М. ме канеше за следния понеделник на вечеря с нейния приятел. Отидох и намерих двамата много тъжни. Той беше разстроен поради това, че бе загубил новата си любовница, а тя, че нямаше при себе си приятелката, която й правеше по-поносима принудата на манастирските стени.

Към полунощ господин Де Берни ни напусна. На сбогуване каза с много тъжно изражение, че поради важни преговори може би ще е принуден да ни напусне. Едновременно ние се уговорихме, щото нашите вечери да се състоят всеки петък.

Когато останахме сами, М.М. ми каза, че посланикът ще ми бъде много благодарен, ако идвам в казиното винаги два часа по-късно. Разбрах. Духовитият, любезен бонвиван имаше твърде естествения предразсъдък да се отдава на изблиците на своята нежност само когато е сигурен, че е сам.

До заминаването си за Виена, господин де Берни идваше редовно на нашите вечери и си отиваше винаги в полунощ. За скривалището не ставаше повече дума, тъй като ние спяхме само в алкова. Впрочем, до моето идване той имаше достатъчно време за любов, тъй че страстите му бяха задоволени. М.М. ме намираше винаги влюбен, даже по-пламенен отколкото по-рано, защото виждайки я в осем дни само веднаж и понеже й бях верен, то жътвата беше винаги изобилна. Писмата на Ч.Ч., които тя ми поднасяше, ме разплакваха, защото ми пишеше, че след като е имала нещастието да загуби майка си, тя не може да разчита на приятелството на никой роднина. Наричаше ме неин единствен приятел, неин единствен покровител, описваше ми мъката си от това, че не може да се надява повече на среща с мен и ме заклеваше да бъда винаги верен на любимата й приятелка.

Когато на Велики петък отидох в казиното, намерих двойката дълбоко наскърбена. Яденето бе донесено, но посланикът седеше съкрушен, с втренчен поглед. Не яде нищо и не продума почти нищо. М.М. изглеждаше като някаква статуя, която се движеше само от време на време като чрез пружина. Дискретност и чувство на благоприличие ми забраняваха да им отправя какъв да е въпрос. Когато обаче М.М. ни остави сами, господин де Берни ми каза, че тя е натъжена и има основания за това, тъй като той е принуден да отпътува за Виена четиридесет дни след Великден.

— На вас мога да поверя. Мисля, че няма лесно да ми се удаде да се върна отново във Венеция, но не бива да й казваме това, понеже това би я довело до отчаяние.

След малко М.М. влезе. Можеше лесно да се види, че тя е плакала.

След няколко незначителни забележки, господин де Берни, виждайки М.М. все още тъжна, каза:

— Не тъжи, мила приятелко, моето заминаване е неизбежно, но ще се върна със сигурност щом свърша важната работа, която ме вика във Виена. Казиното остава на теб, но, любов моя, съветвам те от приятелство и предпазливост да не го посещаваш по време на отсъствието ми, тъй като щом няма да съм тук, не мога да разчитам вече на верността на гондолиерите, които са на служба при мен, а от друга страна, се съмнявам дали на нашия приятел ще се отдаде да намери неподкупни гондолиери. Даже не искам да премълча, че имам сериозни основания да приема, че нашите отношения са известни на държавните инквизитори и те се правят, че не ги виждат само от политически съображения. Но не мога да гарантирам, че тайната няма да бъде скоро открита, когато не съм вече тук и когато калугерката, която улеснява твоите излизания, научи, че не излизаш вече заради мен. Единствените, за които мога да ти гарантирам са икономът и неговата жена. Преди отпътуването си ще им заповядам да се отнасят с нашия приятел както с мен самия и вие ще се разберете помежду си. Надявам се, че до завръщането ми всичко ще бъде добре, ако двамата се държите разумно. Ще ти пиша чрез моя иконом. Жена му ще ти предава писмата ми, както е правила досега и ти ще следваш същия начин, за да ми отговаряш. Трябва да замина, нежна приятелко, но сърцето ми остава тук и до завръщането те предавам в ръцете на приятел, познанството с когото за мен е голяма радост и успокоение. Той те обича, смел е и опитен. Няма да те остави да направиш грешна стъпка.

Тези думи развълнуваха толкова М.М., че тя ни помоли да я оставим да си отиде. Имала нужда да бъде сама и да си легне. Преди да си отиде, се уговорихме да вечеряме заедно следния четвъртък.

Когато останахме сами, посланикът ми каза:

— Необходимо е безусловно да крием от нея, че заминавам завинаги. Ще взема участие в изготвянето на един договор с австрийския кабинет, за който ще заговори цяла Европа. Моля ви да ми пишете като приятел напълно откровено и ако обичате нашата обща приятелка, да имате грижа за нейната чест. Преди всичко бъдете достатъчно силен, ако се появи нужда да се противопоставите на всичко свързано с известна опасност, която би могла лесно да се предположи и която и за вас би могла да бъде съдбоносна. Известно ви е какво се случи с госпожа да Рива, която беше калугерка в манастира С.

Когато се узна, че е бременна, тя изчезна, и моят предшественик, господин де Фрулей скоро след това се умопобърка и умря. Ж. Ж. Русо ми разказа, че е отровен, но той вижда навсякъде привидения и всичко в черни бои. За себе си вярвам, че той умря от тъга, защото не можа да направи нищо за нещастната. След това папата я освободи от нейния обет, тя се омъжи и сега живее в Парма без чест и достойнство. Нека любовните чувства замълчат пред чувствата на едно искрено и предпазливо приятелство! Посещавайте М.М. понякога в стаята за разговори, но въздържайте се от всяко посещение тук в казиното, понеже гондолиерите ще ви издадат. Сигурността, че тя не е бременна намалява значително моята мъка, но признайте, че и вие сте бил твърде неразумен! Защото вие не бихте я напуснал, в това съм убеден. Тя вярваше, че опасността би могла да се отстрани посредством средства за помятане, но й отнех тази вяра. За Бога бъдете за в бъдеще разумни! Пишете ми всичко, тъй като ще се интересувам винаги за нейната съдба, не само от чувство за дълг, но и от любов.

Върнахме се заедно във Венеция, където се разделихме и аз прекарах останалата част от нощта в голяма възбуда. На следната сутрин написах писмо на нашата хубава опечалена. Не се скъпях с утешителните изрази, които вярвах, че ще й помогнат да се съвземе, като едновременно се опитвах да я убедя в необходимостта да се държим предпазливо и да избягваме всяка стъпка, която би могла да ни доведе до нещастие.

На следния ден получих отговора й. От всеки ред личеше най-дълбоко отчаяние. Природата я беше надарила с горещ темперамент и нейният разгулен живот беше развил последния до такава степен, щото манастирът й беше станал непоносим. Предвиждах, че й предстоят тежки борби.

Видяхме се в четвъртък след Великден, бях й писал преди това, че ще дойда в казиното едва в полунощ. Тя беше имала време да прекара четири часа с приятеля си в оплаквания и тъжни спомени, като проклинаше често жестоката си съдба и своя каприз да стане калугерка. Хранехме се трима, но не отдадохме голяма почит на яденето, макар че беше великолепно и вкусно приготвено. Веднага след вечерята посланикът си отиде. Той ме помоли да остана и аз направих това, но без да мисля ни най-малко за радостите на любовта. Защото Амур не запалва своя факел, когато двама любещи се са потиснати от грижа и са потопени в дълбока скръб. М.М. беше отслабнала, нейното състояние изискваше моето състрадание и изключваше всякакво друго чувство. Държах я дълго в обятията си и я покрих с нежни и изпълнени с любов целувки, но бях далеч от мисълта да доведа до възбуда страстите й, в които сърцето не може да вземе участие. На сбогуване ми каза, че сега съм й доказал, че действително я обичам и с едно божествено изражение ме помоли да имам предвид, че освен мен тя няма вече друг покровител и приятел.

Когато следващата седмица бяхме заедно както обикновено, господин де Берни повика малко преди яденето иконома и в негово присъствие ми издаде документ, който той накара да подпише. Чрез този документ той ми прехвърляше правата си върху цялата собственост на казиното и му заповяда да гледа на мен във всяко отношение като на негов господар.

Уговорихме се да се съберем два дни след това още веднаж на една прощална вечеря, но когато аз пристигнах, М.М. стоеше сама в салона бледа като смъртта или по-добре бяла като статуя от карарийски мрамор.

— Той замина — каза тя, — и те поздравява! Съдбоносен човек! Може би ми е съдено никога да не го видя. Вярвах, че го обичам само като приятел, но сега, когато го загубвам, виждам заблудата си. Преди да го познавам, не бях щастлива, но не се считах за нещастна. А сега чувствувам, че съм такава.

Прекарах с нея цялата нощ и се опитвах с най-нежно внимание да облекча болката й, но не ми се отдаваше. През тази дълга и мъчителна нощ пред мен се откри целият й характер. Колкото страстно се отдаваше нейната душа на насладата, когато се мислеше за щастлива, толкова безгранично се отдаваше на скръбта, когато щастието я напускаше.

Каза ми в кой час на следния ден да бъда в стаята за разговори. Когато дойдох, бях очарован, като я намерих по-малко тъжна. Тя ми показа едно писъмце, което нейният приятел й писал от Тревизо. След това ме помоли да я посещавам два пъти седмично. Тя ще идва ту с една, ту с друга калугерка, защото предвижда, че моите посещения ще станат голяма манастирска новина, щом се узнае, че съм същият кавалер, който посещаваше богослужението в тяхната църква. За това би трябвало също да казвам друго име при идването си, за да не се яви някакво подозрение у лелята на Ч.Ч.

— Впрочем — прибави тя, — това няма да ми попречи да дойда сама, когато имам да ти казвам нещо особено. Обещай ми, приятелю, да ядеш и да спиш в казиното най-малко веднаж всяка седмица и всеки път ми пиши по едно писъмце. Икономката ще ми го предава.

Не ми беше трудно да й обещая това.

Така ние прекарахме четиринадесет дни доста спокойно, докато се върна отново веселото й настроение, а също и нейната жажда за любов стана толкова силна, както по-рано. По това време получих от нея едно съобщение, което ми достави голямо удоволствие. Ч.Ч. беше вън от всяка опасност.

Бяхме и двамата все още силно влюбени и понеже нямахме друго удоволствие, освен това да се гледаме през една решетка, което повече ни възбуждаше, то ние измъчвахме нашите мозъци, за да намерим някакво средство, как бихме могли да се виждаме сами на свобода и без опасност.

— На верността на жената на градинаря — каза ми тя, — мога все още да разчитам. Мога да излизам и да се връщам, без да се страхувам, че ще бъда видяна, тъй като задната врата към манастира не може да се види от никой прозорец, освен това, тази врата се счита омагьосана. Никой не може да ме види, когато отивам през градинката към задния бряг, също се мисли, че там не може да спре никаква лодка. Не ни е нужно нищо друго, освен една лодка с едно весло и не ми се струва невъзможно да купиш с помощта на много пари услугите на някой доверен лодкар.

От всички тези думи заключих, че тя подозираше, че съм охладнял и това подозрение ме прободе в сърцето.

— Слушай — казах, — аз сам ще бъда лодкарят, ще сляза на брега, ще вляза през задната врата в манастира и ти ще ме заведеш в твоята стая, където ще прекараме с теб цялата нощ, а дори и през следния ден, ако мислиш, че би могла да ме скриеш.

— Този план ми създава голям страх, изтръпвам само при мисълта за опасността, на която би се изложил. Не, бих била много тъжна, ако стана причина да те постигне нещастие. Но понеже можеш да гребеш, то ела с една лодка. Кажи ми предварително колкото е възможно по-точно времето на твоето пристигане. Доверената жена на градинаря ще бъде на пост и няма да те оставя да чакаш повече от четири минути. Ще се кача в твоята лодка, ще отпътуваме към нашето мило казино и там ще бъдем щастливи без никаква грижа.

— Обещавам ти да помисля върху това.

За да задоволя нейното желание, направих следното: купих една малка лодка, без да й кажа предварително нищо, и отплувах през нощта съвсем сам около острова, за да разгледам стените на манастира откъм водата. С труд открих една малка врата, която според мен беше единствената, през която тя можеше да напусне манастира, но да се стигне оттам до казиното трябваше да се заобиколи половината остров, а това не беше лесна работа, тъй като се излизаше в открито море и само с едно весло беше необходимо при голямо напрежение най-малко четвърт час пътуване. Но бях сигурен, че ще успея в това пътуване и споделих този си план с хубавата калугерка. Едва ли някога е посрещано съобщение с по-голяма радост. Ние сверихме часовниците си и определихме срещата за следния петък.

В уговорения ден отидох един час преди залез-слънце в Сан Франциско де ла Вина, където бях оставил лодката си. След като приведох лодката в ред и се преоблякох като гондолиер, се качих и заплувах право към задната вратичка, която се отвори веднага с пристигането ми. М.М. излезе, а вратата след нея бе отново заключена. Обвита в наметката си, тя се качи в моята лека лодка и след четвърт час ние бяхме в нашето казино. М.М. влезе бързо вътре, аз обаче останах още навън, за да прикрепя лодката си със синджир и с един предпазен ключ, та да я запазя по този начин от крадци, за които нощем е удоволствие да откраднат толкова лодки, колкото имат възможност.

Макар че гребането не ми беше създало голям труд, все пак бях цял изпотен, но това не попречи на моята обожаема възлюбена да падне на врата ми. Благодарността изглежда подканяше любовта и аз съвсем горд от своето постижение се радвах на нейните трепети.

Не бях помислил, че можех да имам нужда от смяна на бельото и затова не бях взел такова, но тя съумя да се справи веднага с липсата. Съблякох се, тя ме изсуши грижливо с нежната си ръка и ми облече една от нейните ризи, в която аз се чувствувах извънредно добре.

Ние не бяхме се наслаждавали един другиму твърде дълго време, за да можем да мислим за ядене, преди да отдадем богата жертва на любовта. Прекарахме два часа в най-сладко опиянение и нашите радости ни се струваха по-силни, отколкото първия път. Въпреки моя огън, въпреки жарта на моята любима, все пак умеех достатъчно да се владея, за да я заблуждавам в критичния момент. Картината, която нашият приятел ми беше нарисувал, стоеше твърде ясно пред очите ми. М.М. ме намери нов като гондолиер, тя беше весела и разпусната и оживяваше нашите наслади чрез всевъзможни любовни шеги, но беше излишно да разпалва още повече моята жар, понеже я обичах повече от себе си.

Нощта беше къса, тъй като в три часа тя трябваше да бъде отново в манастира. Когато седнахме на масата, биеше един. За наш ужас, внезапно се изви буря докато се хранехме. Косите ми настръхнаха. Можехме да се надяваме само на това, че такива бури рядко траят повече от час. Надявахме се също, че бурята няма да бъде последвана от твърде силен вятър, което понякога се случва. Въпреки че бях смел и силен, все пак съвсем нямах опитността и ловкостта на един професионален лодкар. За по-малко от половин час бурята достигна най-висшата си степен, светкавица следва след светкавица, гръмотевици трещят, а вятърът духа с ужасна сила. Но едва ли измина и час и след един проливен дъжд, небето се изясни. За жалост месецът не светеше. Удари два часа. Показах главата си през прозореца и почувствувах силен вятър, който за съжаление духаше в неблагоприятно за нас направление.

Не оставих нищо да се забележи, но почувствувах страх. Казах на приятелката си, че за предпазливост трябва да пожертвуваме непременно един час от насладата.

— Да тръгнем веднага, защото ако вятърът се усили, ще ми бъде невъзможно да заобиколя острова.

Тя видя, че е необходимо да последва съвета ми и отвори само още шкафа си, понеже имаше нужда от пари. За голяма нейна радост тя намери състоянието си четворно. Тя ми благодари, задето не съм й казал нищо за това и ме увери, че не желае нищо друго, освен моето сърце. След това тръгнахме, тя се качи в моята лодка и легна на пода, за да не пречи на движението. Изпълнен със смелост и страх, застанах на задната част и заобиколих за пет минути успешно върха на острова. Но тук ме очакваше морският тиран. Скоро забелязах, че в борбата с непрекъснатия натиск на вятъра силите ми бяха се изчерпали. Гребях с всички сили, но не постигах нищо друго, освен да задържа лодчицата си да не бъде тласната назад. Намирах се вече от половин час в това лошо положение, чувствувах, че силите ми отпадаха, но не смеех да кажа нищо. Бях съвсем отмалял, но не биваше да мисля за отдъхване, най-малкото отслабване би ме върнало далеч назад и нещастието не би могло да бъде поправено. М.М. лежеше неподвижно в пълно мълчание, понеже чувствуваше, че няма да съм в състояние да й отговоря. Започнах да мисля, че сме загубени.

И ето, забелязах в далечината една барка, която идваше бързо към нас. Какво щастие! Почаках докато се приближи, тъй като едва ли биха могли да ме чуят. Но щом дойдоха на разстояние няколко разтега от лявата ми страна, извиках високо:

— На помощ, за две цехини!

Платното бе свалено и барката, карана от четири весла, се приближи до нас. Когато лодките ни бяха една до друга, помолих да ми се даде само един човек в моята лодка, който да ни откара до отсрещния край на острова. Поискаха ми една цехина в предплата, дадох я и обещавах да дам другата на човека, след като ми помогне да стигна до целта си. За по-малко от десет минути се видях срещу манастира, но моята тайна беше много ценна, за да остава да бъде открита. Щом стигнахме до ъгъла платих на моя спасител и го освободих. Обърнах и понеже сега вятърът беше благоприятен, стигнах лесно до малката врата. М.М. излезе и на прощаване ми каза:

— Иди в казиното и спи там.

Намерих съвета й много разумен и го последвах. Понеже имах вятър в гърба си, достигнах до целта без труд. Спах до обяд. След събуждането си писах веднага на моята многообичана, че съм добре и че ще се видим на решетката за разговори. След като откарах лодката си в Сан Франциско, се маскирах и отидох в Ридото.

Следният ден М.М. дойде сама на решетката. Разгледахме обстойно вчерашната случка, но вместо да дойдем до решението, което мъдростта трябваше да ни внуши, да не се излагаме втори път на опасност, ние мислехме, че сме извънредно умни, като си казвахме, че когато в бъдеще забележим, че ще се яви буря, трябва да оставим всичко и веднага да прекъснем. Но трябваше да признаем пред себе си, че ако богът на любовта или случаят не беше ни изпратил спасителната барка, то щяхме да бъдем принудени да се върнем в казиното и да останем там, тъй като М.М. не можеше да влезе в манастира по друг път, а как биха я приели след това? Трябваше да напусна с нея Венеция, и то завинаги. Тогава моят живот щеше да бъде безвъзвратно свързан с нейния и безсъмнено не биха съществували никога преживяванията, които най-после доведоха дотам, да пиша днес на седемдесет и две години в Дукс спомените си.

Три месеца продължихме по същия начин да се виждаме всяка седмица по веднъж.

М.М. не можеше да не съобщи на посланика всичко, което ни се случи. Също и аз бях обещал да му пиша и в изложенията си да се ръководя винаги от истината. В отговора си той ни поздравяваше за нашето спасение, но ни предсказваше, че щом не сме били толкова предпазливи да преустановим съвсем нашите излети, то не сме се спасили от нещастието.

Английският министър резидент Мърей, един красив, духовит и учен човек, голям любител на нежния пол, на виното и на удоволствията от трапезата, забавляваше хубавата Анчила, която ме запозна с него в Падуа. Този доблестен човек стана скоро мой приятел, приблизително по същия начин, както господин де Берни, с тази разлика, че на французина му доставяше удоволствие да бъде зрител, а англичанинът, напротив, предпочиташе сам да даде зрелището. Бях винаги желан свидетел на неговите любовни деяния, при които той се държеше много храбро и сладострастната Анчила беше във възторг, че я гледах. Но никога не си направих удоволствието да се намеся в техните борби. Обичах М.М., но трябва да призная, че верността, която запазих към хубавата калугерка, не биваше да се приписва изключително на моята любов към нея. Въпреки красотата си Анчила предизвикваше у мен известно отвращение. Тя имаше дрезгав глас и се оплакваше постоянно от една остра болка в гърлото. Макар че любовникът й се чувствуваше много добре, все пак се страхувах и не без основание, защото болестта, от която умря френският крал Франциск Първи, отнесе следната есен и нея в гроба. Четвърт час преди да издъхне, нейният британец, поддавайки се на похотливата молба на тази нова Месалина, извърши с нея в мое присъствие последното жертвоприношение, въпреки че една огромна рана беше обезобразила ужасно лицето й.

Този акт на един наистина героичен цинизъм стана известен в целия град, тъй като Мърей разправяше сам навсякъде за това и се позоваваше на мен като свидетел.

Когато порочната, но поради красотата си станала с право известна куртизанка, се почувствува разяждана от едно вътрешно страдание, тя обеща сто луидора на един лекар на име Лукези, който даваше дума да я изцери чрез живачно лекуване. Но върху записа, който тя издаде за тази сума, Анчила поставяше изрично условие, че няма да изплати сумата преди споменатият Лукези да принесе с нея една любовна жертва. След като докторът я беше излекувал толкова колкото можеше, той поиска да му се плати, като отказа обаче да се подчини на условието на договора. Но Анчила настояваше за това и спорът дойде до съд.

В Англия, където изрично уговаряне трябва да бъде изпълнено, Анчила би спечелила делото, но във Венеция тя го загуби. Съдията мотивира присъдата си е това, че неизпълнението на едно наказуемо условие не е нарушение на договора. Една мъдра присъда, особено в този случай.

Два месеца преди Анчила да бъде обезобразена тъй отвратително от нейните рани, моя приятел Мемо — по-късно прокуратор на републиката Сан Марко — ме помоли да го заведа при нея. Точно когато водехме забавен разговор, дойде внезапно една гондола, от която видяхме да слиза австрийският посланик граф Розенберг. Мемо изтръпна, защото един венециански благородник не бива да се среща никъде с чужд посланик, тъй като само за това той бива обвинен в държавна измяна. Напусна бързо салона на Анчила и аз го последвах, но на стълбата той срещна посланика, който се изсмя високо, като видя смущението му, а след това продължи пътя си. Качих се веднага с Мемо в неговата лодка и отидохме право при секретаря на държавните инквизитори господин Кавали. Това беше най-доброто, което Мемо можеше да направи, за да избегне възможните опасни последици от неприятната среща и нему беше много приятно, че присъствувах и аз, понеже можех да свидетелствувам, че се касаеше за най-обикновена случка, в която той е съвсем невинен. Секретарят прие Мемо с усмивка и му каза, че е сторил добре, като е дошъл да изповяда незабавно всичко. Твърде изненадан от този прием, Мемо му разказа късата история за срещата, а секретарят му отговори с най-сериозно изражение, че не се съмнява в истинността на думите му, тъй като обстоятелствата се покриват напълно с това, което му е известно.

Този отговор на секретаря ни даде повод да се замислим и когато бяхме навън, говорихме дълго за случая, но дойдохме до заключението, че господин Кавали не можеше да знае всъщност нищо преди идването ни в неговата къща и странните му думи трябваше да се обяснят само с това, че държавните инквизитори обикновено искат да създадат вярата, че от тях не може да остане нищо скрито.

След смъртта на Анчила, Мърей не си взе официална любовница, но като хвърчаща наоколо пеперуда сменяше една след друга най-хубавите девойки на Венеция. Две години по-късно любезният епикуреец замина за Константинопол, където в продължение на двадесет години беше представител на кабинета от Сент Джеймс пред Високата порта. В 1778 година се върна във Венеция с намерение да завърши дните си далеч от всякакви занимания, но умря в лазарета осем дни преди изтичане на предписаната карантина.

Щастието все още продължаваше да ме облагодетелствува в играта. Срещите ми с М.М. не можеха да бъдат открити, тъй като аз бях лодкар, а и калугерките, които знаеха за тайната, имаха само интерес да я пазят. Водих впрочем много приятен живот. Но предвиждах, че рано или късно господин де Берни ще съобщи на М.М., че няма да се завърне във Венеция и ние няма да имаме повече казино. Освен това, знаех, че с настъпване на най-лошото годишно време не бих могъл да ползвам за нашите пътувания моята неустойчива лодка.

Когато в първия понеделник на октомври театрите бяха отново отворени и започна пак маскарадната свобода, взех в лодката си моята приятелка и отпътувах с нея за нашето казино. Нощите бяха станали вече дълги, така че за радостите на любовта оставаше достатъчно време, но първо правехме една отлична вечеря. След това се отдавахме последователно на насладите на Купидон и на обятията на Морфей. Внезапно, когато плувахме в най-блажена наслада, някакъв шум в канала ме обезпокои. Изтичах до прозореца и видях съвсем изненадан и разгневен, че лодката ми беше отвлечена от една голяма лодка. Успях да овладея първата си възбуда и да извикам на крадците, че ще им подаря десет цехини, ако ми върнат лодката. Очевидно не ми повярваха, защото се изсмяха и спокойно продължиха. Какво можех да направя? Да викам за помощ против крадците? За бога, в никакъв случай! Да ги преследвам? Не можех да ходя по водата. Бях неутешим, а също и М.М. този път наистина се изплаши, защото не виждаше никаква възможност да намеря изход.

Без да мисля повече за любовните наслади, се облякох бързо. Единствената ми утеха беше, че имах пред себе си още два часа, за да се снабдя с лодка. Бих платил за такава сто цехини. Ако можех да намеря някаква гондола, затруднението не би било голямо, но разбира се, следната сутрин гондолиерите биха раздрънкали в цяло Мурано, че са докарали една калугерка в този и този манастир и тогава всичко би било загубено за нас.

Не ми оставаше нищо друго, освен да набавя с пари лодка или да направя същото, което направиха дангалаците с моята лодка. Затъкнах пистолетите си, взех меча си и една кесия пълна със злато в джобовете, също едно весло и една лодкарска кука на рамо и се отправих на път. Крадците бяха претъркали един пръстен от синджира на моята лодка. Това средство не можех да използвам, можех само да се надявам на щастливия случай да намеря някоя лодка, която беше вързана само с въжета.

При големия мост видях множество лодки, но на брега имаше хора, тъй че не се решавах да открадна някоя. Тичах по кея като полудял, а на края на същия видях кръчма, която беше още отворена. Влязох и попитах дали има лодкари, келнерът ми отговори:

— Ето там двама, но са съвсем пияни.

Приближих се до тяхната маса и казах:

— Кой иска да спечели четири лири и да ме откара до Венеция?

— Аз. Аз!

Прекъснах спора им, като дадох на по-пияния четиридесет солди, а с другия излязох.

По пътя му казах:

— Ти си много пиян, заеми ми твоята лодка, утре ще ти я върна.

— Та аз не те познавам.

— Ще ти оставя залог десет цехини. Лодката ти не струва повече, кой ще ми гарантира за теб?

— Елате с мен, господине!

Върнахме се в кръчмата и келнерът гарантира за него. Силно зарадван се оставих да бъда заведен до лодката му, която той снабди с две куки и с второ весло. Зарадван, че ме е измамил, той се отдалечи, а аз бях също така зарадван, че съм измамен от него. Беше изминал цял час, за да поправя нещастието. Отпътувах към казиното, където моята любима М.М. ме очакваше в смъртен страх. Но когато видя радостното ми лице, веднага се успокои. Откарах я до нейния манастир и се върнах сам в Сан Франческо, където човекът, от когото бях наел лодка, очевидно ме помисли за луд, когато му казах, че съм сменил лодката му с тази, докарана от мен. След като си поставих маската и доминото, аз си отидох бързо вкъщи и си легнах. Неприятната история съвсем ме беше изтощила.

По същото време съдбата пожела да се запозная с патриция Маркантонио Цорзи. Той беше умен човек и прочут със своите шеговити стихове на венециански диалект. Като страстен поклонник на театъра, Цорзи полагаше всички усилия да принадлежи към жреците на Талия.

Написа една комедия, която публиката си позволи да освирка. Той обаче си втълпи, че пиесата е пропаднала само поради машинациите на абат Киари, който пишеше за театър Сан Анджело. Затова започна да преследва с омраза всички творения на абата.

Не ми костваше никакво усилие да се присъединя към кръга на Цорзи, тъй като той имаше отличен готвач и прелестна жена, а не обичах и Киари като поет и това му харесваше. Господин Цорзи дори плащаше на хора, които безмилостно, но без всякакъв усет и разум, освиркваха всички пиеси на абата. Направих си шега, като критикувах и последните по един особен начин с повишаване на интонацията, а Цорзи се погрижи те да бъдат разпространени в преписи. Това им създаде мощен неприятел в лицето на господин Кондулмер, който не можеше да ме търпи и за това, че госпожица Цорзи ми даваше благоволението, а последната, преди да се появя аз, беше ухажвана усърдно от него.

Но човек не можеше да се сърди на господин Кондулмер, задето не ме обичаше, тъй като театър Сан Анджело беше до голяма степен негова собственост и пропадането на пиесите на поетизиращия абат представляваше загуба за него, защото за ложите се намираха посетители само при много ниски цени.

Добрият господин Кондулмер беше шестдесетгодишен, но все още напълно запазен, той обичаше жените, и парите. Беше дори лихвар, но притежаваше изкуството да минава за малък светец, тъй като държеше да бъде виждан всяка сутрин на богослужението в катедралата Св. Марко и не пропускаше да поплаче пред разпятието. На следната година стана член на Съвета на десетте и като такъв — държавен инквизитор в продължение на осем месеца. Тази висока длъжност му даваше дяволска сила и не му беше трудно да убеди двамата си колеги, че аз като смутител на общественото спокойствие, трябва да бъда поставен в оловните килии.

В началото на зимата се разнесе изненадващата новина за сключения съюзен договор между Франция и Австрия, чрез който политическата система в Европа се промени из основи. Това съобщение изглеждаше толкова невъзможно, че европейските сили не искаха да повярват. Цяла Италия трябваше да се радва на този съюз, тъй като той предпазваше за в бъдеще хубавата страна от опасността да стане бойна арена между двете сили при най-малкото недоразумение между тях. Най-много изуми мислещите глави фактът, че този прекрасен договор бе изработен почти изцяло от един млад дипломат, който дотогава минаваше за шегобиец. Договорът беше изработен съвсем тайно през 1750 година и действуващите лица бяха госпожа Помпадур, граф Кауниц, който получи за това княжеската титла, и абат Де Берни, който стана известен в по-широките кръгове едва следната година, когато кралят го провъзгласи за посланик във Венеция. В продължение на двеста и четиридесет години Бурбоните и Хабсбургите бяха воювали като неприятели, преди да се създаде този съюз, но той не беше дълготраен, защото продължи само четиридесет години, а и не е възможно един съюз между два толкова коренно различни двора да продължи по-дълго.

Скоро след сключването на договора, абат Де Берни стана министър на външните работи. Три години по-късно той възстанови отново парламента, след това стана кардинал, после изпадна в немилост и отиде като посланик в Рим. Там умря.

Смъртта заличава всичко.

Това, което трябваше да предвидя, се случи. Девет месеца след заминаването си от Венеция, той съобщи на М.М. за своето отзоваване. Направи го по най-деликатен начин. Въпреки това ударът беше толкова тежък за М.М., че той би я съсипал, ако дълго преди това не бях я подготвил предпазливо и постепенно. Господин де Берни изпрати на мен всички свои нареждания. Всичко, което се намираше в казиното, трябваше да бъде продадено и сумата да получи М.М., само книгите и портретите икономът трябваше да му занесе в Париж. Последните бяха хубава молитвена книга за един кардинал, но да пази Бог, ако има по-опасни за обществото от тях.

Докато М.М. се беше отдала на своята скръб, изпълних нарежданията на господин де Берни и към средата на януари 1755 година ние нямахме вече казино. М.М. задържа за себе си две хиляди цехини и своите украшения, които мислеше по-късно да продаде, за да си осигури доживотна рента. Парите за игра тя предостави на мен, защото ние играехме все още на обща сметка, аз имах тогава три хиляди цехини. Ние можехме да се виждаме вече само на решетката за разговори. Скоро след това тя заболя тежко от тъга, когато я видях за последния път, носеше по лицето си всички признаци на близка смърт. Даде ми своето сандъче с всички диаманти, всички пари, с изключение на една малка сума, всички непозволени книги, които притежаваше, и всички свои писма. Ако не умреше, щях да й върна всичко обратно, но то щеше да бъде моя собственост ако, както тя вярваше, умре от болестта.

Каза ми, че Ч.Ч. ще ме държи в течение на нейното състояние и ме помоли да имам милост към нея и да й пиша, защото моите писма ще й бъдат единствената утеха и че до последния си миг ще има поне толкова сила, за да може да ги чете.

Слушах нейните думи, облян в сълзи, защото я обичах до полуда. Обещах й да живея в Мурано, докато оздравее. Поставих всички неща в една гондола и отпътувах в палата Брагадино, за да ги заключа на сигурно място. След това се върнах в Мурано и натоварих Лаура да ми потърси една мебелирана стая, където да мога да живея необезпокояван от никого.

— Зная — каза тя, — едно хубаво жилище с кухня, ще живеете там добре срещу нисък наем и ще имате пълно спокойствие, а ако поискате да предплатите наема, дори няма да има нужда да казвате кой сте. Старият човек, комуто принадлежи къщата, живее в приземието. Той ще ви даде всички ключове и ако не искате, няма нужда да виждате никого.

Тя ми даде адреса, отправих се веднага и намерих всичко според желанията си. Предплатих за три месеца и всичко се уреди. Къщичката се намираше в края на една задънена уличка, която отвеждаше към канала. Отидох още веднъж при Лаура и й казах, че ще ми е нужно момиче, за да ми донася яденето и да почиства стаята ми. Тя обеща да ми намери такова за няколко дни.

След като уредих всичко това, се върнах във Венеция и опаковах куфара си, като че ли ми предстоеше далечно пътуване. След вечерята се сбогувах с господин Брагадино и двамата му приятели, казах им, че поради важна работа ще отсъствувам няколко седмици.

На другата сутрин отидох в моето ново жилище и намерих там за голяма моя изненада дъщерята на Лаура Тонина, едно красиво дете на петнадесет години. Зачервена, но с известна сръчност, която не очаквах от нея, тя ми каза, че ще се осмели да ме обслужва толкова ревностно, колкото би могла да направи това нейната майка. Бях твърде съкрушен, за да бъда благодарен на Лаура за този красив подарък и дори си внуших, че трябва да бъде другояче, а не както тя вероятно си бе мислила, тъй като дъщеря й не би могла да остане на служба при мен. Читателят ще види как се изпълняват подобни решения. Временно се отнасях само приятелски с младото момиче.

— Убеден съм в твоята добра воля — й казах, — но трябва да говоря първо с твоята майка. Имам нужда да бъда сам, защото трябва да пиша целия ден и ще ям едва довечера. Погрижи се за необходимото!

Тя ми даде едно писмо, като ме помоли за извинение, че не ми го е предала по-рано.

— Не бива никога да забравяш да изпълняваш възложените ти поръчки — й казах, — защото, ако ми беше предала писмото по-късно, може би щеше да се случи голямо нещастие.

Тя се изчерви, помоли за извинение и излезе.

Писмото беше от Ч.Ч. Пишеше ми, че приятелката й е на легло и лекарят установил треска. Прекарах остатъка от деня, за да подредя всичко в стаята си и да пиша на Ч.Ч. и нейната болна приятелка. Надвечер Тонина донесе свещ и каза, че яденето било готово.

— Прислужвай ми — казах аз. Видях, че бе поставила само един прибор и нейната скромност ме радваше. Казах й да сложи втори прибор, защото желая да ми прави винаги компания в яденето. Не можех да си обясня защо постъпих така. Исках да бъда само любезен и нямах никакви други намерения.

Нямах никакъв апетит и затова не ядох нищо. Все пак намерих всичко за добро, с изключение на виното. Тонина обеща да намери за следния ден по-добро. След това тя си легна в преддверието. След като запечатах писмата си, поисках да проверя дали е заключена вратата на жилището. Излязох и видях Тонина да лежи в леглото и да спи спокойно или поне изглеждаше така.

На следната сутрин се събудих много рано. Повиках я и тя влезе напълно, и то чисто облечена. Дадох й писмото за Ч.Ч., в което беше приложено и това за М.М. и й казах да го отнесе на майка си и веднага да се върне, за да ми приготви кафе.

— Днес ще обядвам тук, Тонина. Приготви навреме всичко.

— Вчера ви приготвих сама вечерята и ако желаете, мога изобщо да ви готвя.

— Много се радвам, че можеш това. Продължавай. Ето ти една цехина за разходите.

— От цехината, която ми дадохте вчера, имам още шестнадесет лири. Достатъчни са ми.

— Не, остатъка ти подарявам и така ще правя всеки ден.

Нейната радост беше толкова голяма, че въпреки съпротивата, тя целуна ръката ми. Не биваше да отдръпвам ръката си, а да я прегърна, но понеже чувствувах, че в такъв случай не бих сдържал смеха си, а смятах, че това би осквернило моята скръб, се въздържах. Вторият ден измина както първият. Тонина се радваше, че не става вече дума да говоря за майка й. Затова тя смяташе, че нейните услуги са ми приятни. Чувствах се отпаднал и се страхувах, че на следната сутрин няма да се събудя навреме, за да мога да изпратя писмото си в манастира. Но понеже не исках да събудя Тонина, в случай че още спи, то я повиках тихо. Тя стана веднага и влезе при мен облечена само по долна рокличка. Престорих се, че не виждам нищо, и й заповядах да го отнесе рано на майка си. Тя отговори, че ще изпълни заповедта ми и излезе. Трябваше неволно да си кажа, че е много хубава и мисълта колко лесно би било за младото момиче да ме утеши, ме натъжи и обърка. Моята скръб ми беше скъпа и реших да държа Тонина, която можеше да ме излекува от нея, далеч от себе си. Обещах си да говоря с Лаура да ми намери по-малко съблазнителна прислуга.

Но добрият съвет идва след пренощуване и на следната сутрин се въоръжих със софизми, като си казах, че всъщност младото момиче не е виновно за моята слабост и не бива да я наказвам за това, като й причиня най-голяма неприятност.

Ние ще видим, драги читателю, докъде доведе всичко това.

Глава двадесет и пета

Продължение от предната глава. М.М. оздравява. Тонина ме утешава. Любовта ми към М.М. отслабва. Доктор Ригелини. Своеобразен разговор с него. Последици от този разговор по отношение на М.М. Г-н Мърей разкрива заблудата и бива отмъстен.

Тонина беше тактична и разумна. Тя разбираше, че състоянието ми изисква внимание и се отнасяше с голяма деликатност. Винаги си лягаше едва след като бе приела писмата ми и се беше уверила, че не се нуждаех повече от нея. Влизаше в стаята ми вече само прилично облечена и й бях благодарен за това. В продължение на две седмици положението на М.М. беше толкова лошо, че всеки момент очаквах да получа съобщение за нейната смърт. В деня на Заговезни Ч.Ч. ми пишеше, че приятелката й нямала вече сили да прочете писмото ми. Щяла да получи последното миропомазване. Това съобщение ме засегна толкова силно, че не бях в състояние да стана от леглото. Прекарах целия ден в плач и писане и Тонина ме напусна едва в полунощ. Не можах да заспя цялата нощ. В сряда след Заговезни получих рано писмо от Ч.Ч., че лекарят е загубил всякаква надежда за приятелката й. Давал й най-много още четиринадесет дни. Една бавна треска я разяждала. Била толкова слаба, че не можела да погълне дори и малко бульон. За нещастие, била измъчвана, освен всичко това и от нейния изповедник, който я плашел с всички ужаси на смъртта. Можех да облекча болката си само чрез писане, а Тонина си позволяваше понякога свободата да забележи, че съм подхранвал изкуствено мъката си и ще бъда виновен за смъртта си. Чувствувах, че наистина усилвам сам мъката си и че лежането, недостатъчното хранене и непрекъснатото писане съвсем ще ме побъркат. Със скръбта си бях заразил и младото момиче.

Тя не знаеше какво повече да ми каже и главното й занимание се състоеше в избърсване на сълзите ми. Съжалих я.

Няколко дни по-късно писах на Ч.Ч., че ако приятелката ми умре, то не бих я преживял. Помолих я да й каже, че ако иска да давам на живота си някаква цена, то тя трябва да ми обещае, че ще се съгласи да я отвлека, при положение че имам щастието да оздравее.

„Аз имам — писах на Ч.Ч. — четири хиляди цехини, а М.М. — диаманти на стойност шест хиляди. Това е достатъчен капитал, за да си осигурим навсякъде в Европа едно прилично съществуване.“

На следната сутрин Ч.Ч. ми отговори, че моята любима, след като прочела писмото ми, изпаднала в делириум със спазми, забравила се и говорила три часа на френски такива неща, от които всички калугерки биха избягали, ако ги бяха разбрали.

Бях в отчаяние от това съобщение и малко оставаше да изпадна и аз в същото това трескаво лудуване както моята бедна калугерка. Нейният делириум продължи три дни. Щом дошла на себе си поръчала на младата си приятелка да ми пише, че знае със сигурност, че ще оздравее, ако обещая да изпълня обещанието си и да я отвлека, щом здравето й позволи да понесе напреженията на едно продължително пътуване. Естествено, отговорих й, че може да разчита на това, още повече че животът ми зависи само от изпълнението на този план.

Така, като се заблуждавахме взаимно с искрено убеждение и двамата оздравяхме, защото всяко писмо от Ч.Ч., което ми съобщаваше за напредващото оздравяване на М.М., беше балсам за сърцето ми. Колкото повече се успокоявах, толкова повече се подобряваше и апетитът ми. Здравето ми се възстановяваше ден след ден и скоро наивните приказки на Тонина започнаха несъзнателно да ме развеселяват. Беше придобила навика да си ляга, след като види, че съм заспал.

Към края на март М.М. ми писа сама, че се мисли за вън от всякаква опасност и при подходящо гледане ще бъде в състояние след Великден да напусне стаята. Отговорих й, че няма да напусна Мурано, преди да съм имал щастието да я видя на решетката. Там ще можем, без да избързваме да уговорим всичко относно изпълнението на нашия план.

Господин Де Барагадино не ме беше виждал от седем седмици. Вероятно беше обезпокоен за мен и реших да го посетя още същия ден. След като казах на Тонина, че преди десет часа вечерта няма да се върна вкъщи, отпътувах за Венеция без палто. Тъй като бях отишъл в Мурано с домино, бях забравил да взема със себе си и палто. Бях прекарал в стаята си двадесет и осем дни, без да изляза нито веднъж. Почти всичките дни бях изживял в скръб и сълзи, а някои от тях и без храна и сън. Това, което бях направил, ласкаеше самочувствието ми. Бях обслужван от младо момиче, което във всички страни в Европа с право би минало за красиво. Беше кротка като агне, грижовна и нежна и без да преувеличавам, можех да си представя, че беше влюбена в мене или най-малко бях я намерил напълно готова да ми хареса. Въпреки това можах да устоя на силата на нейните прелести, дори вече бях престанал да се опасявам изобщо от тяхното въздействие. Навикът да я виждам постоянно явно беше премахнал всякакви любовни чувства, като изглеждаше, че пълно господство имат само приятелството и благодарността, защото трябва да призная, че очарователното дете се беше грижило за мен най-внимателно и старателно. Цели нощи бе прекарала в едно кресло до леглото ми, беше се отнасяла с мен като майка и не беше ми дала никакъв повод за оплакване.

Не я бях целувал, не си позволих да се съблека в нейно присъствие, а тя, с изключение на онзи първи път, беше влизала в стаята ми винаги прилично облечена. Въпреки това знаех, че бях водил борба със себе си и бях горд от моята победа. Само едно не ми харесваше. Бях убеден, че нито М.М., нито Ч.Ч. биха повярвали, че това е възможно, а дори и самата Лаура, на която дъщеря й сигурно бе разправила всичко, не би повярвала, макар че от добрина би се престорила, че вярва.

Влязох у господин Де Брагадино точно в момента, когато се поднасяше супата. Той ме посрещна с радостен вик и се разсмя, че предчувствието му, че съм щял да го изненадам именно по този начин, се било изпълнило. Освен двамата ми други приятели, на масата бяха още Дьо ла Хей, Бавоа и лекарят Ригелини.

— Как? Без палто? — ме попита господин Дандоло.

— Да. Излязох с домино и не се сетих да взема от предпазливост палто.

Всички се изсмяха, но не им обърнах внимание и седнах. Никой не ме запита къде съм бил, защото, разбира се, само аз можех да говоря за това. Единствено господин Дьо ла Хей, който се пукаше от любопитство, не можа да се стърпи да направи някои намеци.

— Вие сте толкова отслабнал — каза ми той, — че лошите езици биха си помислили нещо лошо.

— Надявам се, че няма да се каже, че съм прекарал времето си при йезуитите.

— Вие сте хаплив. Може би ще се каже, че сте прекарали цялото време в болнична стая и сте се посветили на бога Меркур.

— Успокойте се, скъпи господине. За да не се изложа на една толкова смела присъда, ще замина отново още тази вечер.

— О, твърдо съм убеден, че няма да направите това.

— Вярвайте ми, господин Дьо ла Хей — отговорих подигравателно, — ценя твърде много вашето мнение, за да се съобразявам с него.

Когато моите приятели забелязаха, че вземам работата сериозно, те му се скараха и той се смути.

Ригелини беше близък приятел на посланика Мърей. Той ми каза любезно, че е нетърпелив да съобщи на последния, че съм възкръснал от мъртвите и че мълвата, разпространена за мен, е лъжлива. Отговорих му:

— Ние ще отидем при него, ще вечеряме там, а след яденето ще отпътувам.

И тъй като видях, че Брагадино и приятелите му се обезпокоиха, обещах им, че на деня на Св. Марко, 25 април, ще се храня пак с тях.

Когато Мърей ме видя, се хвърли на врата ми и ме целуна като истински немец. Представи ме на жена си и последната много учтиво ме покани на вечеря. Мърей ми разказа множество лъжливи истории, които се разпространявали относно моето изчезване и между другото ме запита дали съм чел един малък роман от абат Киари, издаден към края на карнавала. Понеже не познавах книгата, той ми я подари. Увери ме, че ще я намеря забавна и имаше право. Това беше една сатира против партията на Цорзи. На мен мизерният абат беше определил в нея нищожна роля. Поставих романа в джоба си и го прочетох едва по-късно. След вечерята, която мина много приятно, взех гондола за преминаване и се върнах в Мурано.

Беше среднощ и много тъмно, така не забелязах, че гондолата е недостатъчно покрита и изобщо в много лошо състояние. Когато се качвах, ръмеше студен ситен дъжд и понеже дъждът се все повече усилваше, скоро съвсем се намокрих. Но нещастието не беше голямо, защото не бях далеч от къщичката си. Изкачих пипнешком стълбата и почуках на вратата на преддверието. Тонина не ме очакваше вече и си беше легнала.

Събудена от чукането ми, в уплахата си тя дойде по риза и без свещ, за да ми отвори. Тъй като носех свещ, й казах да донесе огниво. Това тя извърши веднага, но със скромен и мил глас ми обърна внимание, че не била облечена.

— Щом си покрита — казах аз, — това няма значение.

Тя не отговори нищо и запали една свещ, но когато ме видя съвсем измокрен, се разсмя.

— Не се нуждая от нищо друго, мило дете, освен да изсушим косата ми — й казах.

Тя взе пудрата и с кичура в ръка, започна своята работа. Но ризата й беше доста къса и горе много широко изрязана. Малко по-късно съжалих, че не съм й оставил време да се облече. Чувствувах, че съм загубен, още повече че двете й ръце бяха заети и тя не можеше да придържа ризата си, за да прикрие от погледа ми две изпъкнали ябълки, които бяха по-съблазнителни от тези на Хесперидите. Какво можех да направя, за да не ги гледам? Да затворя очите си? Пфуй! Отдадох се на природата и насладих погледа си с такава алчност, че бедната Тонина съвсем се изчерви.

— Знаеш ли какво? — й казах. — Захапи горната ивица на ризата си. Тогава няма да виждам нищо.

Но сега стана по-лошо. Бях налял масло в огъня. Тъй като ризата беше много къса, видях двете колони на нейните крака, почти и фризът. Без да искам, издадох вик на изненада и наслада. Тонина вече не знаеше какво да направи, за да прикрие от погледа ми всичките си прелести. Тя легна на софата, но аз, обзет от любовен огън, стоях пред нея. Не можех да дойда до никакво решение.

— Е? — каза тя най-после. — Трябва ли да изляза, за да се облека и тогава да свърша фризирането ви?

— Не, седни на коленете ми и завържи очите ми.

Тя изпълни послушно заповедта ми, но огънят бе вече запален. Не можех повече. Взех я в обятията си, без да мисля повече да играем на сляпа баба, сложих я в леглото си и я покрих с целувки. Когато, й се заклех, че ще я обичам вечно, тя отвори обятията си по начин, който ми доказваше, че е копняла отдавна за този момент.

Откъснах розата и естествено намерих я както винаги много по-хубава, отколкото всички други, които бях скъсвал, от както обработвах плодовитите полета на любовта.

При събуждането си бях толкова влюбен в Тонина, както вярвах, че никога не съм бил влюбен в друга жена. Тя беше станала, без да ме събуди. Щом ме чу, влезе. Смъмрих я нежно, че не е чакала за сутринния поздрав от мен. Без да ми отговори, тя ми даде писмо от М.М. Взех го, благодарих й, но оставих писмото настрана, прегърнах я и я притеглих до себе си.

— Как? Какво чудо! — извика Тонина. — Как? Не бързате да прочетете писмото? Непостоянен мъж! Защо не остави да те излекувам още преди шест седмици? Колко съм щастлива! О, прекрасен дъжд! Не ти правя никакъв упрек, любимо съкровище, само ме обичай както обичаш тази, която ти пише всеки ден, и аз ще бъда доволна.

— Знаеш ли коя е тя?

— Една пансионерка, красива като ангел, но тя е в манастира, а аз съм тук. Ти си моят повелител и ще бъдеш такъв, докато желаеш.

Бях много доволен, че тя се заблуждаваше и й се заклех, че ще я обичам вечно. Тъй като по време на разговора ни се беше измъкнала от леглото, я помолих да легне пак. Но тя ми каза, че напротив, и аз трябва да стана, за да получа добър апетит, тъй като ще ми поднесе вкусно ястие, приготвено по венециански начин.

— Кой го е приготвил? — попитах аз.

— Аз! През петте часа, откакто съм станала, вложих цялото си готварско умение.

— Та колко е часът?

— Минава един.

Момичето ме заинтересува, изненада ме. Това не беше вече моята вчерашна боязлива Тонина! Лицето й имаше тържествуващ израз, който се придава от щастието, и онова сияние от задоволство, което една щастлива любов отпечатва върху лицето на една млада красавица. Не разбирах как не съм оценил нейните прелести още първия път, когато я видях при майка й. Но тогава бях твърде много влюбен в Ч.Ч., мъката ми беше много голяма, а и Тонина не беше още толкова развита.

Намерих писмото на М.М. нежно, но не толкова интересно, колкото предния ден. Седнах веднага да отговоря и бях много изненадан, че тази задача за пръв път ми беше мъчителна. Но малкият излет до Венеция ми даде материал, за да изпълня с думи четири страници.

С моята прелестна Тонина имах отличен обяд. Съзирах в нея едновременно жена, любовница и домакиня и ми беше приятно да бъда щастлив на такава ниска цена. Останахме целия ден на масата, говорихме за нашата любов и я доказвахме взаимно чрез хиляди дребни комплименти. Няма по-изобилен и по-приятен материал за разговор, когато говорещите са едновременно съдия и страна. С очарователна откровеност тя ми каза, че знаела добре, че не би могла да ме накара да се влюбя в нея, защото съм обичал вече друга, затова се е надявала да ме спечели само чрез някаква изненада. Разбрала веднага, че този момент е дошъл, когато съм й казал, че няма нужда да се облича, за да се запали свещта.

— Досега — завърши тя, — казвах на майка си чистата истина, а тя не ми вярваше. Отсега нататък няма да й казвам нищо.

Тонина имаше природен ум, но не знаеше нито да чете, нито да пише. Радваше се, че е станала богата, защото се считаше за такава, без някой в Мурано да може да каже нещо лошо за нейната чест. Прекарах с прелестното дете двадесет и два дни и смятам тези три седмици и до днес за едни от най-щастливите в моя живот. Това именно прави старостта ми тъй ужасна, че с жадуващото си сърце нямам вече нужната сила да изживея поне един от тези дни, които дължа на онова възхитително момиче.

Към края на април видях М.М. при решетката за разговори. Беше отслабнала и много променена, но вън от опасност. Благодарение на ласкателствата и нежното съчувствие, което проявих към нея при тази среща, съумях да се държа така, че тя не беше в състояние да забележи промяната, която новата любов беше причинила в мен. Всеки лесно ще повярва, че не бях толкова непредпазлив да я оставя да забележи, че съм се отказал от плана за бягство, на който тя разчиташе повече отвсякога. Изпитвах голям страх да не припадне, ако й отнема тази надежда. Задържах квартирата си, която не ми струваше скъпо. Понеже посещавах М.М. всяка седмица по два пъти, то тези два дни спях в Мурано и се отдавах с моята Тонина на радостите на любовта.

В деня на Свети Марко обядвах, както бях обещал, при моите трима приятели, а след това отидох с доктор Ригелини в стаята за разговори в манастира Де ла Вержини, където една девица даваше обет за калугерка. Девическият манастир е под личната съдебна власт на дожа, комуто калугерките дават титлата Светлейши баща. Последните принадлежат към първите венециански семейства.

Когато похвалих на доктор Ригелини майка М. Е., която беше извънредно хубава, той ми прошепна, че бих могъл да я имам за пари, ако съм любопитен. Исканата цена беше сто цехини за нея и десет за посредника. Той ме увери, че Мърей я е имал и може да я има, когато поиска. Когато видя, че съм изненадан каза, че във Венеция изобщо няма калугерка, която да не може да се притежава с пари, ако човек знае как да постъпи.

— Мърей има смелостта да похарчи петстотин цехини, за да има една изключително красива калугерка от Мурано. Тогава тя се издържаше от френския посланик.

Макар че страстта ми към М.М. беше поугаснала, все пак почувствувах сърцето си стиснато като от желязна ръка. С голямо усилие на волята издържах да изглеждам равнодушен. Въпреки това не се усъмних нито за момент. Бях убеден, че се касае за отвратителна клевета. Но въпросът ме засягаше твърде отблизо, за да не положа всички усилия да го изясня.

Затова отговорих на Ригелини с най-спокоен вид, че е твърде възможно да може да се притежава тази или онази калугерка срещу пари. Но това се случва рядко, тъй като излизането из манастира е много трудно.

— А що се отнася до известната с основание поради своята красота калугерка М.М. от манастира в Мурано, то не само не вярвам, че Мърей някога я е имал, но съм убеден, че тя никога не е била издържана от господин Де Берни. Ако френският посланик я е познавал, то той се е срещал с нея само при решетката за разговори, а какво може да се направи там, наистина не зная.

Ригелини беше умен и почтен човек. Отговори ми с хладен тон, че английският посланик е честен човек, а той е чул това от самия него.

— Ако Мърей не беше ми поверил работата при условие да я пазя в тайна, то бих го помолил сам да потвърди. Ще ви бъда задължен, ако той не узнае никога, че съм говорил с вас за това.

— Можете да разчитате на мълчанието ми.

Същата вечер се храних с Ригелини в дома на Мърей. Историята ми тежеше на сърцето и понеже имах пред себе си двамата души, от които можех да получа желаните осветления, започнах да хваля въодушевено хубавата М. Е., която съм видял в девическия манастир.

Посланикът подзе веднага темата и каза:

— Между нас казано — вие бихте могли да си набавите насладата от нейните прелести, ако искате да пожертвувате известна сума, която, впрочем, не е много висока, но човек трябва да е посветен.

— Вероятно са ви разказали нещо?

— Не, доставиха ми се доказателства и работата беше по-малко трудна, отколкото мислите.

— Ако са ви доставени доказателствата, то ви правя комплимент и не се съмнявам повече. Завиждам на щастието ви, тъй като не вярвам, че във венецианските манастири би се намерила втора такава съвършена красота.

— Лъжете се. Майка М.М. от манастира при Мурано е положително по-хубава.

— Чух да се говори за нея и веднаж я видях, но вярвам, че е невъзможно да се притежава с пари.

— А аз вярвам, че да! — каза той с усмивка. — А когато вярвам в нещо, то е сигурно.

— Вие ме изненадвате. Въпреки това, бих се хванал на бас, че са ви излъгали.

— Ще загубите баса. Вие сте я видели наистина само веднъж, но бихте ли я познали отново по портрета й?

— Разбира се! Нейното лице ми направи силно впечатление.

— Почакайте!

Той стана, излезе и се върна след минута с една кутия, в която се намираха осем или десет миниатюрни портрета. Всичките бяха бюстове с еднаква изработка: разплетени коси и разголени гърди.

— Това са все забележителни хубавици — казах му аз, — безсъмнено опознали сте ги отблизо.

— Вярно, ако познаете някоя от тях, ще пазите тайна.

— Разбира се. Тези три познавам. Тази прилича на М.М., но признайте, че може би са ви излъгали, било когато сте я имали само в манастира или когато лично сте я взели, защото има жени, които си приличат.

— Та как може да са ме излъгали? Притежавах я тук, в моето казино, в нейното монашеско облекло и прекарах цяла нощ с нея. Предадох й лично една кесия, съдържаща петстотин цехини. Доблестният сводник получи петдесет.

— Мисля, че след като сте я видели тук, вие сте я посещавали в стаята за разговори.

— Не, никога. Тя се опасяваше, да не би да узнае нейният официален любовник. Както ви е добре известно, това беше френският посланик.

— Но тя го приемаше само при решетката за разговори.

— Тя отиваше при него в светско облекло толкова често, колкото той желаеше. Това зная от същия човек, който ми я доведе.

— Много пъти ли е идвала при вас?

— Само веднъж. Това ми е достатъчно. Но за сто цехини мога да я имам, когато поискам.

— Всичко това изглежда като вярно, но бих искал да се басирам на петстотин цехини, че са ви измамили.

— След три дни ще ви дам отговор.

Повтарям още веднъж, че не се съмнявах нито за момент, че цялата история е голяма изненада, но аз трябваше да бъда сигурен за това, тъй като изтръпвах само при мисълта, че все пак би могла да бъде вярна. Това би било едно прегрешение, което би ме освободило от множество задължения, но вътрешно бях напълно убеден в нейната невинност. Ако тя наистина се окажеше виновна, което все пак не беше изключено, то бих загубил с удоволствие петстотинте цехини. Тази цена нямаше да бъде много висока, за да се обогати моето познание за хората чрез едно такова ужасно откритие.

Измъчваше ме отвратително безпокойство, което е, може би най-лошото терзание за душата. Ако доблестният англичанин е станал жертва на някаква мистификация или по-точно на някаква измама, то честта на М.М. изискваше задължително да го извадя от заблудата му, без да я изложа. Бях твърдо решен на това и щастието ми помогна.

Три или четири дни по-късно Мърей казал на доктора, че иска да ме види. Отидохме при него и той ме посрещна с думите:

— Работата е наред. Сигурен съм, че за сто цехини ще получа хубавата калугерка.

— Добре, значи се басираме за петстотин цехини!

— Не, не за петстотин, драги ми! Бих се срамувал да ви взема петстотин цехини чрез такъв абсолютно сигурен бас, но стоте, които тя ще ми струва, бих взел с удоволствие. Спечеля ли, то насладата ми ще платите вие. Загубя ли, няма да й дам нищо.

— Кога ще се разреши загадката?

— Моят Меркурий ми каза, че трябва да почакаме един ден, докато настане маскарадна свобода. Сега трябва да се обмисли как да направим, за да получим и двамата необходимото уверение, защото в противен случай някой от нас няма да се счита за задължен да плати баса. Но за да получим и двамата това доказателство, ми изглежда доста трудно, защото, ако наистина притежавам М.М., би било против моята чест, ако тя се усъмни, че съм издал тайната й.

— Не, това би било наистина непростима подлост. Имам следния план, който може да задоволи и двама ни, защото след неговото провеждане всеки от нас, независимо дали е спечелил или загубил, ще бъде убеден, че всичко е било редовно. Веднага щом сте в притежание на истинската или лъжлива калугерка, вие ще я напуснете под някакъв предлог и ще се срещнете с мен на някое предварително уговорено място. Ще отидем заедно в манастира и аз ще кажа да повикат М.М. Щом я видите и говорите с нея, вие ще се убедите, че тази, която сте напуснали във вашата къща, е една измамница.

— Разбира се, тогава ще бъда напълно убеден и ще платя баса с най-голямо удоволствие.

— В същото мога и аз да ви уверя. Ще наредя да повикат М.М. в стаята за разговори. Ако сестрата прислужница ни каже, че е болна или заета, то ще си отидем и вие печелите. Вие ще отидете да вечеряте с вашата хубавица, а аз ще отида другаде.

— Отлично, но понеже срещата може да стане само нощно време, то възможно е вратарката да ви отговори, че по такова време не може да се извика някоя от сестрите.

— В такъв случай пак аз губя.

— Значи, вие сте сигурен, че тя ще дойде, ако е в манастира?

— Това е моя работа. Повтарям ви, че ако не ви се даде възможност да говорите с нея, ще се обявя за победен и губя стоте цехини, а даже и хиляда, ако искате.

— Уговорено е ясно и недвусмислено, мили приятелю, и ви благодаря предварително.

— Моля ви само за едно. Бъдете съвсем точни и нека часът да не бъде много неподходящ за един манастир.

— Например един час преди залез-слънце, добре ли е?

— Отлично.

— Ще се погрижа също и маската да остане на мястото, на което съм й определил среща даже и да е истинската М.М.

— Тя няма да чака дълго, дори ако й определите да дойде в едно казино, което аз имам в Мурано и където притежавам едно момиче, в което съм влюбен. Ще се погрижа това момиче да не е там в определения ден и ще ви дам ключа от казиното. Ще се погрижа даже да намерите там отлична студена вечеря.

— Превъзходно! Но трябва да мога да означа мястото на Меркурий.

— Имате право. Каня ви утре на вечеря, но всичко трябва да се пази в пълна тайна. Ще отидем в казиното с една гондола и след ядене ще напуснем къщата през вратата откъм улицата. По този начин ще научите как можете да стигнете по вода и по суша. На вашия посредник е необходимо да покажете само мястото за спиране на лодки и къщната врата. В деня, за който той ще ви обещае калугерката, ще получите ключа. В къщата ще намерите само един стар човек, който живее в приземието. Той няма да ви забележи, нито при идването, нито при отиването. Моята малка няма нищо да види и няма да бъде видяна, и всичко ще се изпълни отлично. На това можете да разчитате.

Англичанинът беше много зарадван от всички тези разпоредби и ми каза:

— Започвам да считам баса за изгубен, но това няма значение. Ще се радвам толкова и на загубата, колкото на печалбата.

Уговорихме се за следния ден.

На другата сутрин отпътувах за Мурано, за да уведомя Тонина, че вечерта ще се храня при нея и че ще доведа двама приятели.

Но понеже нашият мил англичанин беше толкова голям приятел на Бакхуса, както и на любовта, то предадох на моята малка домакиня множество бутилки отлично вино. Тонина беше възхитена, че ще ги гощава и само ме попита, дали двамата ми приятели ще си отидат веднага след яденето.

— Да, мое съкровище.

При този отговор тя светна от удоволствие. Измъчваше я въпросът за десерта.

После отидох в манастира, където прекарах с М.М. един час в стаята за разговори. Виждах с удоволствие, че всеки ден тя ставаше все по-здрава и по-красива и й направих комплимент за това.

Вечерта моите двама приятели бяха точно на уговореното място, два часа след залез-слънце се отправихме към малкото казино.

Нашата импровизирана вечеря беше вкусна, а моята малка Тонина имаше едно миловидно държание, което ме възхити. Каква наслада беше за мен да видя Ригелини като омагьосан и посланика ням от удивление!

Когато бях влюбен, тонът ми не беше насърчителен за приятелите ми да ухажват предмета на моята любов, но бях много снизходителен и услужлив, когато времето беше вече намалило моя жар. Към среднощ се разделихме. Придружих Мърей до мястото, където трябваше да го чакам в решителния ден. След това си отидох отново вкъщи, за да отдам почитанията си на моята очарователна Тонина, които тя наистина заслужаваше. Тя говори с голямо възхищение за двамата ми приятели и постоянно изтъкваше изненадата си, че англичанинът напуснал къщата свеж и трезвен, макар че изпил сам шест бутилки от най-хубавото ми вино.

На Петдесетница при мен дойде Ригелини и каза, че английският посланик уговорил всичко с привидния Меркурий за М.М. за по следния ден.

Дадох му ключа от жилището си в Мурано и го помолих да каже на приятеля ни, че ще бъда точен.

Нетърпението ми причиняваше неприятно сърцебиене и аз прекарах двете нощи, без да мога да заспя, защото макар да бях сигурен, че М.М. ще се окаже невинна, все пак бях твърде неспокоен. Откъде идваше това неспокойствие? Очевидно само от моето нетърпение да видя, че посланикът е заблуден. В неговите очи М.М. сигурно изглеждаше като някаква проститутка. Едва когато той ще е принуден да признае, че е излъган от измамници, честта на калугерката ще бъде напълно възстановена.

Мърей беше също нетърпелив като мен, с тази разлика, че намираше приключението много комично и се смееше от сърце, докато в моите очи то беше ужасно трагично и ме караше да треперя от възмущение.

Във вторник сутринта отидох в Мурано и казах на Тонина да приготви в стаята ми студена вечеря, за която й дадох меню.

Освен това й заповядах вечерта да отиде в стаята на стария домопритежател и да излезе оттам едва когато си отидат лицата, които ще използуват моето жилище. Тя обеща да изпълни всичко точно и не си позволи нито един въпрос.

След това отидох в стаята за разговори в манастира и казах да повикат М.М. Тя не очакваше посещението ми и ме попита, защо не съм взел участие в отпътуването на Бученторо. Последното беше същият ден, тъй като времето беше благоприятно. Не си спомням вече какво й отговорих, но още си спомням, че тя намери думите ми несвързани. Най-после дойдох до важната точка и й казах, че трябва да я помоля за една услуга, от която зависи душевното ми спокойствие, но тя трябва да изпълни молбата ми сляпо и без да задава какъв да е въпрос.

— Заповядай, сърце мое, бъди уверен, че доколкото зависи от мен, няма нищо да ти откажа.

— Тази вечер, един час след залез-слънце, ще дойда и ще кажа да те повикат на тази решетка. Моля, ела! С мен ще бъде един друг господин. Моля те да му отправиш няколко учтиви думи. След това ще си отидеш. Сега трябва да намерим още някакъв претекст, за да оправдаем неподходящия час.

— Ще изпълня желанието ти, но ти нямаш представа с колко трудности е свързано това в нашия манастир, защото след залез-слънце стаите за разговори се заключват и ключовете се намират в игуменката. Но понеже се касае само за пет минути, ще кажа на игуменката, че чакам писмо от моя брат, което може да ми се предаде само тази вечер. Ще ми предадеш едно писмо, за да може калугерката, която ще ме придружи, да засвидетелствува, че не съм излъгала.

— Значи, няма да дойдеш сама?

— Не, за това не смея да помоля.

— Добре, но нареди така, че да имаш за придружителка късогледа старица.

— Ще поставя свещника в задната част на стаята.

— Не, ангел мой, много те моля, не прави това. Напротив, ти трябва така да го поставиш, че да можеш да бъдеш видяна съвършено ясно.

— Това е странно, но ти обещах сляпо подчинение и затова ще дойда с два свещника. Смея ли да се надявам, че при следващата ни среща ще разрешиш загадката.

— Най-късно утре ще научиш всичко с всички подробности.

— От любопитство няма да мога да спя.

— Не, сърце мое, спи спокойно и бъди сигурна, че ще ти бъда благодарен.

Читателят вероятно вярва, че след този разговор сърцето ми трябва да се е успокоило. Но нищо подобно! Когато се връщах към Венеция, измъчваше ме страхът да не би Мърей да ми каже вечерта, че неговият Меркурий му е съобщил, че калугерката е била принудена да отложи срещата. Ако стане това, то не бих подозрял точно М.М., но посланикът би могъл да помисли, че работата е осуетена по мой почин.

Със сигурност, тогава не бих го завел в стаята за разговори, а бих отишъл тъжен сам.

Така прекарах мъчително целия ден, който ми се стори безкрайно дълъг. Вечерта поставих едно писмо в джоба си и се отправих за уговореното място, където трябваше да чакам посланика. За щастие, Мърей също беше много точен.

— Дойде ли калугерката? — извиках аз, щом го видях.

— Да, мили приятелю. Ако желаете, да отидем в стаята за разговори, но ще видите, че ще ви се каже, че тя е болна или заета. Ако искате, можете още да се откажете от баса.

— За бога, не! Държа извънредно много на тези сто дукати! Напред!

Позвънихме на вратата. Казах да повикат М.М. и ключарката ми възвърна живота, като ми каза, че ме чакат. Влязох с моя мил англичанин в стаята за разговори, която намерих осветена от четири свещи. Когато си спомням за тези моменти, животът ми става приятен! От това разпореждане се убедих не само в невинността на моята благородна и чистосърдечна възлюбена, но се възхитих от нейната проницателна мъдрост. Мърей беше станал сериозен и вече не се усмихваше.

Сияеща от миловидност и красота, М.М. влезе. Придружаваше я една сестра прислужница и двете носеха по един свещник. На отличен френски език тя ми отправи един ласкателен комплимент. Подадох й писмото. Тя разгледа надписа и печата и го сложи в джоба си, като ми благодари и каза, че ще отговори веднага. След това се обърна към моя придружител.

— Може би съм виновна, господине, че сте пропуснали първото действие от операта.

— Честта да ви видя за момент, мадам, струва повече от всички опери на света.

— Струва ми се, че сте англичанин?

— Да, мадам.

— Английската нация днес е първата в света, защото е свободна и мощна. Господа, аз съм ваша покорна слугиня.

Никога не бях виждал М.М. тъй красива, както в този момент. Напуснах стаята за разговори, горящ от любов. Изпълваше ме една радост от съвсем нов вид, каквато дотогава не бях познавал. Забързах с големи крачки към моето казино, без да се грижа за министър резидента, който нямаше защо да бърза, за да ме следва. Пред вратата го почаках.

— Е — казах аз — сега убеден ли сте, че сте бил измамен?

— Само спокойствие! Ще имаме достатъчно време да говорим за това. Елате горе!

— Да дойда горе?

— Моля ви за това.

— Та какво да правя четири часа със съществото, което ме чака горе?

— Да си направим шега с нея.

— По-добре, изхвърлете я!

— Не, нейният сводник трябва да дойде рано сутринта в два часа, за да я вземе. Тя ще го предупреди и той ще избегне справедливото ми отмъщение. Да изхвърлим двамата през прозореца.

— Въздържайте се! Честта на М.М. изисква тази история да не става известна. Добре, да отидем горе. Ще се пошегуваме. Любопитен съм да видя мръсницата.

Мърей влезе пръв. Когато ме видя, момичето постави кърпа на лицето си и каза на посланика, че постъпката му е недостойна. Мърей не отговори. Тя не беше толкова висока като М.М. и се беше изразила на лош френски.

Палтото и маската й лежаха върху леглото. Освен това беше облечена като калугерка. Понеже държах много да видя лицето й, помолих я любезно да ми го покаже.

— Не ви познавам — ми каза тя. — Кой сте вие.

— Вие сте в моята къща и не знаете кой съм?

— Във вашата къща съм, защото ме измамиха. Не вярвах, че имам работа с мошеник!

При тези думи Мърей й заповяда да мълчи, като я нарече с титлата на нейната достойна професия. Жената стана и поиска да вземе палтото си, като каза, че иска да си отиде. Но Мърей я блъсна назад и й обясни, че трябва да почака, докато дойде благородният й сводник. Той я посъветва да не вдига шум, освен ако няма желание да отиде в затвора.

— Аз в затвора!

При тези думи тя посегна към цепнатината на роклята си, но хванах бързо едната й ръка, а Мърей другата. Поставихме я върху един стол и й отнехме пистолетите, които тя имаше в джобовете си.

Мърей разкъса отпред светата й одежда и измъкна един дълъг осем цола меч. Фалшивата калугерка плачеше отчаяно.

— Искаш ли — попита посланикът — да мълчиш и да се държиш спокойно, докато дойде Капучефало или искаш да отидеш веднага в затвора?

— А щом той дойде?

— Тогава обещавам да те пусна да си отидеш.

— С него?

— Може би.

— Добре, ще бъда спокойна.

— Имаш ли още оръжия?

На този въпрос жената отговори, като съблече роклята си и долната си фуста. Ако я бяхме оставили, тя би се привела в състоянието, както е създадена от природата — безсъмнено, с надеждата да постигне чрез нашата животинска чувственост онова, което не можеше да очаква от нашия разум.

Бях извънредно учуден, когато видях, че тя имаше съвсем малка прилика с М.М. Казах това на посланика и той се съгласи, но аз пък от своя страна трябваше да се съглася с него, че при неговото предубеждение грешката му беше обяснима и че мнозина други също биха могли да се заблудят на негово място. Желанието да се притежава калугерка, която по призвание и чрез тържествен обет, независимо дали последният е доброволен или принудителен, се е отказала от радостите на този свят и особено от плътското общуване с другия пол — това желание към забранения плод възбужда и човек не се замисля много.

Глава двадесет и шеста

Приключението с лъжливата калугерка завърши комично. На Капучефало се отмъщава. Разорявам се в игра по искане на М.М. Продавам постепенно всичките й диаманти, но щастието упорито ми остава враждебно. Отстъпвам Тонина на Мърей, който я осигурява за цял живот. Нейното място се заема от сестра й Барберина.

— Как направихте това очарователно запознанство? — попитах посланика.

— Преди шест месеца — отговори той, — стоях пред манастирските врати с нашия консул господин Смит, когото придружавах, за да видим някаква церемония. Говорихме за десет или дванадесет калугерки, които бяха минали покрай нас и по този повод му казах:

— Бих дал петстотин цехини, за да мога да прекарам няколко часа с майка М.М.

Граф Капучефало ме чу, но не каза нищо. Господин Смит ми каза, че човек може да я види само при решетката за разговори, както прави френският посланик, който често я посещава. На следващия ден при мен дойде Капучефало и ми каза, че ако съм говорил сериозно, то той би могъл да ми достави с калугерката една любовна нощ на някое определено от мен място, само тя да бъде сигурна, че работата ще се запази в тайна.

— Току-що говорих с нея и когато назовах името ви, тя ми отговори, че ви е видяла да стоите с господин Смит и би желала да вечеря с вас, и то повече от желание, отколкото за петстотинте цехини. Аз съм единственият, комуто тя се доверява и съм този, който я придружава до къщата на френския посланик във Венеция, когато тя пожелае да го посети. Няма нужда да се опасявате, че ще бъдете измамен, тъй като ще й предадете сумата сам, и то след като сте я притежавали.

При тези думи той извади от джоба си портрета й и ми го показа. Ето го тук. Четиринадесет дни след нашия разговор го откупих от него. Това беше два дни след като бях прекарал цяла нощ с въображаемата очарователна жена. Тази хубостница тук дойде маскирана и облечена като калугерка, а аз бях толкова глупав да вярвам, че притежавам едно съкровище. Ядосвам се само, че не открих измамата още когато видях косата й, защото знаех, че калугерките трябва да носят косите си късо отрязани. А когато обърнах внимание върху това на тази хубостница, тя ми отговори, че те имат право да ги носят под качулката си, а аз бях отново толкова глупав да й повярвам.

Знаех, че по тази точка Мърей не е бил излъган, но в този момент не се считах за задължен да го осветля.

Мърей ми даде портрета. Държах го в ръка и го сравнявах с лицето, което имах пред себе си. Хубавицата върху портрета беше представена с разголени гърди и когато направих забележката, че художниците рисуват тази част винаги по въображение, безсрамницата използува случая да ми покаже, че копието е вярно. Обърнах й гръб с израз на презрение, който би трябвало силно да я оскърби, ако подобни същества имат изобщо някакво чувство на срам. Трябваше неволно да се смея, когато намирах в резултат на наблюденията ми през тази нощ, че старият израз: „два предмета, които са еднакви с трети, са еднакви и помежду си“, невинаги е верен. Защото портретът приличаше както на М.М. тъй и на недостойната куртизанка, която си приписваше нейното име и въпреки това, между двете жени нямаше никаква прилика. Споделих наблюдението си с Мърей и той ми даде право. На тази тема философствувахме цял час. Когато случайно научих, че заместницата на М.М. се казва Иноченция, решихме да разберем дали това име подхожда на занаята й. Затова я попитахме, как хитрецът е успял да я накара да играе възприетата от нея роля. Тя разказа следното:

— Познавам граф Капучефало от две години и неговото познанство ми е било от полза. Самият той, наистина не ми е давал пари, но съм спечелила много от хората, с които той ме е запознавал. Един ден в късната есен на миналата година ми каза, че ако се наема да играя ролята на калугерка, като се облека в дрехи, които той ще ми набави и прекарам като такава цяла нощ с един англичанин, то бих могла да спечеля сто цехини.

— Не бива да се страхуваш от нищо — каза ми той, — тъй като аз сам ще те отведа в казиното, където ще те чака кандидатът, и ще те взема рано сутринта, за да те върна в твоя мним манастир.

Показа ми как трябва да се държа и ме научи какво да отговарям, в случай че любовникът ми ме попита за манастирския живот. И, господа, шегата ми хареса. Тя ме разсмиваше предварително и му отговорих, че съм съгласна. Би трябвало, обаче и да помислите, дали коя да е жена от моята професия би могла да устои на изкушението да спечели сто цехини. Намерих историята както забавна, тъй и изгодна и го подканих да предприеме необходимото, като му обещах, че ще играя ролята си отлично. Сделката бе сключена и графът ми даде указания за евентуалния разговор. Каза ми, че англичанинът ще говори вероятно само за моя манастир и сигурно ще ми загатне и за другите ми любовници. За това не бива да говоря, а да му отвърна само с усмивка, че не зная за какво говори. Мога дори да му кажа, че съм само една преоблечена калугерка и с шеговити думи да му покажа и косата си.

— Въпреки това, той ще те мисли за калугерка, и то за калугерка, която обича, защото ще бъде убеден, че не можеш да бъдеш друга.

Шегата ми стана ясна и не помислих нито за момент да се заинтересувам за името на калугерката, която щях да представям или за името на манастира, към който уж принадлежа. Единственото, което ме интересуваше, беше възнаграждението от сто цехини. И затова, макар че прекарах с вас една прекрасна нощ и макар че според мен, повече заслужавате да ви се плати, отколкото сам да плащате, даже не полюбопитствувах да узная как се казвате или кой сте. Вие знаете как прекарах нощта. Казах ви вече, че я намерих прекрасна и ви уверявам, че мисълта да прекарам с вас още една такава нощ ме направи щастлива. Дадохте ми петстотин цехини, но аз трябваше да се задоволя със сто, както ми каза Капучефало. Останалите четиристотин той задържа за себе си. Вие открихте всичко. Съжалявам за това, но не се страхувам от нищо, защото мога да се маскирам както си искам и не мога да попреча на хора, които ме желаят, да ме считат за светица. Щом това им прави удоволствие, за мен е все едно. Намерихте в мен оръжие, но всекиму е позволено да носи такова за своя защита. Не намирам, че имам каквато и да е вина.

— Познаваш ли ме? — попитах я аз.

— Не, но съм ви виждала често да минавате под прозореца ми. Аз живея в Сан Роко, при моста.

Разказаната с тон на нещо разбиращо се от само себе си история, ни убеди, че жената беше упражнила своя занаят като опитна проститутка, но струваше ни се, че Капучефало, въпреки графската му титла, заслужаваше позорния стълб. Момичето беше вероятно с десет години по-възрастно от М.М. Тя беше красива, но беше руса, а косите на моята калугерка имаха великолепен пепелив светлокафяв цвят. Освен това, М.М. беше най-малко с три цола по-висока.

След полунощ седнахме на масата и с най-добър апетит почетохме отличната закуска, която ни беше приготвила моята Тонина. Бяхме толкова жестоки, че не предложихме на нещастната хубавица даже и чаша вино, но мислехме, че не биваше и да постъпим другояче. При разговорите ни на масата моят весел британец изказа различни остроумни забележки относно ревността ми да го убедя, че не се е насладил от благоволението на М.М.

— Невъзможно е да проявите такъв голям интерес по тази работа, ако не сте влюбен сам в божествената калугерка.

Отговорих му:

— Ако бях влюбен, то бих бил за съжаление, тъй като ще трябва да се огранича само с ужасната стая за разговори.

— Аз бих платил с удоволствие по сто гвинеи месечно — отговори той, — за привилегията да я посещавам при решетката за разговори.

С тези думи ми даде стоте цехини, за които се бяхме хванали на бас. Благодари ми, че съм ги спечелил в играта и аз ги сложих в джоба си.

Два часа след полунощ чухме, че се почука тихо на пътната врата.

— Приятелят идва — казах аз, — бъдете разумен. Можете да бъдете сигурен, че ще признае всичко.

Капучефало влезе. Той видя Мърей и хубавицата, а присъствието на трети забеляза едва когато чу, че ключът от вратата към преддверието се обърна. Тогава се огледа и ме видя.

Той ме познаваше и без да изгуби присъствие на духа каза:

— Ах, това сте вие. Така да бъде. Вие разбирате необходимостта да се пази тайна.

Мърей се засмя и му каза спокойно да бъде тъй добър да седне. Той държеше в ръцете си пистолетите на хубавицата и го попита, къде ще я заведе преди разсъмване.

— В жилището й.

— Може би и там не, защото много е вероятно двамата да отидете в затвора.

— Не, от това не ме е страх. Историята би вдигнала твърде голям шум и шегобийците няма да са на ваша страна. Хайде — каза той на своята съучастница, — обличай се да вървим!

Посланикът остана спокоен и студен като англичанин. Той му наля чаша шамбертен и мерзавецът я изпразни за негово здраве. Мърей видя на пръста му красив брилянтен пръстен. Той изказа похвала за него и каза, че би желал да го разгледа. С тези думи той извади пръстена, разгледа го, намери го съвършен и попита графа колко струва. Капучефало отговори объркан, че му е струвал четиристотин цехини.

— Задържам го за тази цена — каза посланикът и постави пръстена в джоба си, а другият наведе глава. Мърей се засмя на неговата умереност и каза на проститутката да се облече и да отиде с достойния си мошеник.

Тя се облече за миг. Двамата се поклониха ниско и си отидоха.

— Сбогом, своднико на калугерки! — извика посланикът след него. Графът не отговори.

Когато останахме сами, прегърнах Мърей. Направих му комплимент за неговата въздържаност и му благодарих за това, защото един скандал би поставил само трима невинни в неудобно положение.

— Бъдете спокоен — каза той, — виновните ще получат наказанието си, без някой да може да допусне коя е причината.

След това казах на Тонина да се качи при нас. Англичанинът й предложи чаша вино, но тя благодари скромно и миловидно. Мърей я погледна с пламенни очи. След това си отиде, като с най-топли думи ми изрази своята благодарност.

Търпението и самообладанието на моята бедна Тонина бяха поставени на тежко изпитание и тя имаше основание да предполага, че съм й изневерил, но й доказах, че съм се въздържал и съм се запазил свеж за нея. Останахме шест часа в леглото и когато станахме, бяхме и двамата щастливи.

Веднага след обяд отидох при моята благородна М.М. и й разказах цялата история с всички подробности. Тя я изслуша с внимание и върху лицето й се отпечатваха различните чувства, които изпитваше. Тя узна с голямо удоволствие, че маската, която ме беше придружила в стаята за разговори, е била английският посланик, но прояви най-благородно презрение, когато й казах, че той би дал на драго сърце сто гвинеи месечно, за да я посещава и да може да се разговаря с нея при решетката в стаята за разговори. Тя беше ядосана на него, задето е могъл да си въобрази, че я е притежавал и задето е могъл да повярва, че притежаваният от него портрет е бил нейният, защото, според нея, последният едва ли е имал каква да е прилика с нея. С прелестна усмивка ми каза, че сигурно не съм показал лъжливата калугерка на моята малка, понеже последната би могла да си помисли нещо лошо.

— Значи ти знаеш, че имам едно младо момиче.

— Да. И при това много хубаво. Дъщерята на Лаура. Ако я обичаш, нямам нищо против, както и твоята Ч.Ч. Надявам се, че ще ми дадеш възможност да я видя. Ч.Ч. я познава вече.

Видях, че не мога да я заблудя, тъй като тя знаеше твърде много, затова й разказах откровено цялата история на моята нова любов. Тя изрази съвсем искрено радостта си от това и тази радост със сигурност не беше лицемерна. Когато поисках да си отида, тя каза, че честта й изисквала да се убие граф Капучефало. Мизерникът я е оскърбил толкова силно, че тя не може да му прости. За да я успокоя, обещах й, че ако посланикът не се справи до една седмица с него, то ще се погрижа сам за нашето общо отмъщение.

Приблизително по това време умря прокурорът Брагадино, братът на моя покровител. Чрез това последният стана много богат. С него би се прекъснала фамилията му и за да попречи на това, една жена, някогашна негова любовница, от която той имаше един незаконороден син, поиска да се ожени за нея. С този брак синът щеше да бъде узаконен и би могъл да продължи рода. Срещу заплащане на малка сума сенатът би признал на жената гражданско право и всичко би било уредено. Тя ми писа едно писъмце и ме помоли да намина към нея. Любопитствувах да узная какво можеше да иска от мен една жена, която не познавах нито от страна на Адам, нито от страна на Ева, и тъкмо се канех да отида при нея, когато ми предадоха, че господин Брагадино ме вика. Той ме помоли да попитам Паралис дали да последва съвета на дьо ла Хей по една известна работа. Обещал му да не ми казва нищо по това, но въпреки това, на оракула тя трябва да е позната. Естествено, оракулът се изказа против йезуита. Като уредих това, се отправих към дамата.

Тя ме посвети веднага във всичко и ми представи своя син. Каза ми, че ако бракът стане, ще ми се представи нотариално заверено писмено задължение, съгласно което след смъртта на господин де Брагадино ще получа едно имение, което ще ми носи годишно наличност от пет хиляди дуката.

Естествено, досетих се, че се касае за същата работа, която бе предложена на господин де Брагадино от дьо ла Хей. Отговорих й без колебание, че не мога да се меся в тази работа, понеже с нея се е занимавал преди мен дьо ла Хей. С това се сбогувах.

Изглеждаше странно, че йезуитът плетеше непрекъснато интриги зад гърба ми, за да ожени приятелите ми, защото преди две години той би оженил господин Дандоло, ако не се бях противопоставил. На мен ми беше съвсем безразлично, дали изгасва фамилията Брагадино, но ми беше скъп животът на моя благодетел, а бях убеден, че този брак значително би го съкратил, защото той беше тогава на шестдесет и три години, прекарал един опасен апоплектичен удар.

Лейди Мърей ме беше поканила на обяд.

След яденето посланикът ми каза, че е разказал на господин Кавали цялата история за лъжливата калугерка и секретарят на инквизицията му съобщил вечерта, че всичко е уредено, за да бъде удовлетворен. Граф Капучефало бил изпратен в родината си Кефалония, като му било забранено да се връща във Венеция. Проститутката била изчезнала.

Хубавото, или по-точно ужасното в тази проста процедура е, че никой не узна причината, така че това отвратително своеволие не можа да засегне нито виновния, така и невинния. М.М. беше във възторг от това разрешение, на което аз повече от нея се радвах, защото би ми било неприятно да омърся ръцете си с този мизерен граф.

В живота на човека има периоди, които биха могли да се нарекат кръговрати на съдбата. В дългия житейски път съм се убедил в това и съм бил вероятно повече от всеки друг в положение да установя истината на това твърдение. Бях имал доста продължителен щастлив период. В играта щастието беше ме облагодетелствувало дълго време. Бях щастлив в отношенията си с хората, а що се отнася до любовта не ми оставаше какво повече да желая. Но сега започна да се показва обратната страна на медала. Любовта все още ме облагодетелствуваше, но щастието в играта съвсем се бе отказало от мен и скоро ще видиш, драги читателю, че хората не се отнасяха с мен по-добре, отколкото сляпата богиня. Съдбата има своите фази както месеца, доброто следва след лошото, както нещастието — след щастието.

Все още играех моите мартингали, но толкова нещастно, че скоро нямах нито една цехина. Тъй като играех на обща сметка с М.М., трябваше да й давам отчет за състоянието на финансите си.

По нейно настояване продадох един след друг всичките й диаманти. И проиграх получените суми. За себе си тя запази само петстотин цехини, в случай на нужда. За отвличане не ставаше вече дума, защото какво бихме правили без никакви средства в широкия свят? Все още играех, но само на дребни суми, като държах банка за малки играчи. Тъй, играейки въздържано, чаках да се обърне щастието.

Английският посланик ме беше поканил на вечеря в своето казино с прочутата Фани Мърей. Затова един ден той дойде на вечеря в моето казино в Мурано, което държах още само заради Тонина. Той намери малката ми любовница за забавна и учтива, но все пак тя не излизаше извън границите на приличието, което съвсем не му хареса. На следния ден ми писа:

„Влюбен съм до полуда във вашата Тонина. Ако сте съгласни да ми я отстъпите, готов съм да се погрижа за нея по следния начин: ще й дам напълно обзаведено жилище, при условие, че ще мога да я посещавам там колкото пъти пожелая и че ще ми осигури всички права на един щастлив любовник. Ще й поддържам прислужница и готвачка и ще й давам месечно по тридесет цехини за трапеза за двама души. Вината ще доставям допълнително. Освен това, ще й предоставя една доживотна рента от двеста дуката в наличност годишно, с която ще може да разполага, след като е живяла една година с мен. Оставям ви, мили приятелю, осем дни, за да ми съобщите нейния отговор.“

Отговорих му веднага, че ще му съобщя след три дни дали предложението му може да бъде прието, защото Тонина има майка, пред която има голямо страхопочитание и без нейно съгласие не би направила вероятно нищо. От друга страна, по всичко изглеждаше, че младото момиче беше бременно.

За Тонина работата беше важна. Обичах я, но всъщност тя знаеше много добре, че ние няма да останем през целия си живот заедно и аз не виждах никаква възможност да я осигуря по такъв начин, какъвто сега й се предлагаше. Затова не се поколебах нито за момент, а отпътувах веднага за Мурано и й казах всичко.

— Значи искаш да ме напуснеш, — извика тя, плачейки.

— Аз те обичам, моя мила приятелко, и предложението ми би трябвало да те убеди именно в това.

— Не! Не мога да принадлежа на двама.

— Ти ще принадлежиш само на новия си любовник, мило сърце. Помисли си, че това ще ти достави една прилична сума, чрез която би могла добре да се омъжиш. Колкото и да те обичам, за мен е съвсем невъзможно да те осигуря тъй добре.

— Остави ме днес да поплача и помисля и ела утре вечер при мен.

Аз бях точен и тя ми каза:

— Намирам, че твоят англичанин е много красив, а когато говори венециански, не мога да се сдържа да не се смея. Ако майка ми е съгласна, може би бих могла да го обичам. В случай че не си подхождаме, то след година ще можем да се разделим и тогава ще имам годишен приход от двеста дуката.

— Радвам се, че обсъждаш въпроса тъй спокойно. Говори ли с майка си?

— Да се обсъждат такива работи между майка и дъщеря е много неудобно. По-добре говори ти с нея.

— На драго сърце.

Не бях виждал Лаура откакто ми беше дала дъщеря си. Не й беше нужно дълго време, за да обмисли въпроса. Силно зарадвана, ми каза веднага, че благодарение на това споразумение дъщеря й ще може да я подпомага, когато остарее. Тогава ще напусне Мурано, тъй като няма да й е приятно вече да служи. Тя ми показа сто и тридесет цехини, които Тонина беше спестила от службата си при мен и които й бе дала да съхранява.

В стаята влезе Берберина, по-младата сестра на Тонина и ми целуна ръка. Намерих я прелестна и й дадох всичките сребърни пари, които имах у себе си. Казах на Лаура, че я очаквам в жилището си. Тя дойде скоро след мен и даде на дъщеря си своята благословия. Повери я на света Катерина и й каза, че моли само за три лири дневно, за да може да се пренесе и живее със семейството си във Венеция.

Тонина увисна на врата й и й обеща това.

След като тази важна работа се свърши при общо задоволство, посетих М.М., която ми достави удоволствието да дойде в стаята за разговори с Ч.Ч. Намерих я тъжна, но по-красива отвсякога. Беше в траур, но това не й пречеше да бъде нежна. Тя можа да остане само четвърт час в стаята за разговори, защото се опасяваше да не бъде видяна, тъй като все още й бе забранено да напуска стаята си. Разказах на М.М., че Тонина ще се пренесе във Венеция и ще живее с Мърей.

— Съжалявам за това — каза тя, — защото сега, когато Тонина няма вече да те привлича в Мурано, ще те виждам още по-рядко, отколкото досега.

Обещах й, че ще я посещавам редовно. Но какво са обещанията! Наближаваше времето, когато трябваше да се разделим завинаги.

Същата вечер отидох у моя приятел Мърей и му занесох приятната вест. Той ме прегърна, обзет от радост, и ме помоли да вечерям на по следния ден в жилището му, като доведа и Тонина, за да му я предам напълно изискано. Разбира се изпълних желанието му. Той й предаде в мое присъствие доживотната рента от двеста венециански дуката във форма на превод при пекарския еснаф. С втори документ той й приписваше цялата мебелировка на жилището, което й беше наел като нейна собственост, при условие че ще живее в продължение на една година с него. Предписанията, които той даваше относно поведението й, бяха много либерални. Позволяваше й да ме приема като приятел и да посещава майка си и сестрите си колкото пъти пожелае. Тонина увисна на врата му, увери го в нейната благодарност и му обеща да положи всички старания, за да му хареса. Посочвайки ме, тя добави:

— Господин Казанова ще приемам, но само като приятелка, повече той няма да изисква. — По време на тази наистина трогателна сцена тя едва сдържаше сълзите си, аз обаче нямах сила да скрия своите. Чрез Мърей тя създаде щастието си, но аз не бях дълго време свидетел на това щастие. Защо, това ще разкажа по-късно.

Три дни след това Лаура дойде при мен. Разказа ми, че се е пренесла във Венеция и ме помоли да я придружа до нейната дъщеря. Бях твърде много задължен на добрата жена, за да й откажа тази услуга и затова тръгнах веднага с нея. Тонина благодари на добрия господ, благодари също и на мен. Нейната майка й пригласяше, защото тя не беше сигурна, дали добрия бог беше направил повече за нея, отколкото аз. Тонина се изказа много похвално за Мърей и не ме упрекна, че не съм я посетил. Това много ми хареса. Когато поисках да си отида, Лаура ме помоли да я взема в гондолата си. Понеже трябваше да минем покрай къщата, която беше наела, тя ме помоли да й направя удоволствието да вляза за момент. Изпълних желанието й, тъй като не исках да я обидя с отказа си. За моя чест трябва да кажа, че това направих само от любезност и съвсем не мислех, че ще видя Барберина.

Младото момиче беше толкова красиво, колкото сестра й, макар че неговата красота беше от друг вид. Започнах да ставам любопитен. На тази слабост се дължи изобщо непостоянството на един мъж, свикнал на порочен живот. Ако всички жени имаха еднакво изражение на лицето, еднакъв характер и един и същ начин на мислене и изразяване, то мъжете не само че никога не биха били непостоянни, но въобще не биха се влюбвали. Човек би си взел инстинктивно някоя жена и би държал до смъртта й само на нея, но тогава цялото устройство на нашия свят би било различно от сегашното. Новото — това е тиранинът на нашата душа. Ние знаем добре, че това, което не сме видели, е приблизително същото като това, което сме видели. Но сме любопитни, искаме да се убедим в това и за тази цел си създаваме толкова главоболия, като че ли знаем със сигурност, че ще намерим нещо съвсем ново и несравнимо.

Младата Барберина гледаше на мен като на стар познайник, защото майка й я беше свикнала да ми целува ръка, когато ги посетя. Беше се събличала неведнъж в мое присъствие, без да помисли, че това би могло да ме възбуди. Тя знаеше, че нейната сестра, а с това и цялото й семейство бе създало щастието си чрез мен. Естествено тя се считаше за по-красива от Тонина, понеже имаше бяла кожа и хубави черни очи. Имаше желание да замести сестра си и разбираше, че за да успее трябваше да ме нападне внезапно. Нейният млад разум й подсказваше, че не бих могъл да се влюби в нея никога, ако не идвах повече у тях. Тя знаеше, че трябва да ме превземе с пристъп и като най-подходящо средство й се струваше да бъде при удобен случай толкова отзивчива, че завладяването й да не ми струва никакъв труд. Всички тези мисли бяха само нейни, защото бях уверен, че не беше научена от майка си. Лаура беше една от онези майки, каквито има много по света, особено в Италия. Тя извличаше с удоволствие полза от естествените постъпки на своите дъщери, но никога не би помислила да ги тласне по пътя на порока. Нейната добродетел не отиваше по-далеч.

След като разгледах двете им стаи и малката кухня и се учудих на чистотата, малката Барберина ме попита, дали не бих искал да видя и тяхната градинка. Отговорих, че бих направил това с удоволствие, защото за Венеция градината е рядкост. Нейната майка й каза да ми предложи смокини, ако има зрели.

Градинката беше голяма около тридесет стъпки в квадрат и в нея не растеше друго, освен салата и едно хубаво смокинено дърво. Но по него имаше малко плодове и аз й казах, че не виждам никакви.

— Виждам няколко горе на върха — каза Барберина, — и ако желаете да ми държите стълбата, ще ги откъсна.

— Добре, направи го, ще държа стълбата.

Тя се изкачи леко, но за да достигне няколко доста отдалечени плодове, трябваше да протегне ръката си и да се наклони настрана, като с другата си ръка се държеше за стълбата.

— Моя мила Барберина, ако знаеш какво виждам!

— Това, което често сте виждали у моята сестра.

— Вярно е, но ти си по-красива от нея.

Малката не отговори, но се престори, че не може да достигне една смокиня и постави единия си крак върху един по-висок клон, чрез което ми предложи най-съблазнителната гледка. Бях като замаян. Барберина забеляза това, но съвсем не ускори работата си. Най-после й помогнах да слезе. При това ръката ми се заблуди и аз попитах, дали плода, който държа, е вече откъснат. Тя ме погледна с мила усмивка и ми остави толкова време, колкото желаех, за да се убедя, че беше непокътната девственица. Бях вече победен, взех я в прегръдките си, притиснах я влюбено до гърдите си и залепих на устните й една огнена целувка, на която тя сърдечно отговори.

— Искаш ли, мило дете, да ми подариш това, което държах в ръката си?

— Майка ми отива утре в Мурано и ще остане там целия ден. Ако дойдете, няма да ви откажа нищо.

Когато една невинна уста говори такива естествени думи, то мъжът, към когото те са отправени, трябва да е щастлив, защото страстите са само мъки, те са същински болки и ние само за това ценим толкова насладата, защото тя ни освобождава от тези болки. Това доказва, че онези, които предпочитат малко съпротива пред незабавното задоволяване на техните желания, не са прави. Но прекалено голяма отстъпчивост често е признак на развратност, а такава мъжете не обичат, колкото и да са самите те развратни.

Ние се върнахме в къщата. Прегърнах Барберина в присъствието на майка й и казах на последната, че притежава истински бисер. При този комплимент тя се засмя от радост. Дадох на прелестното момиче десет цехини и си отидох много доволен, но едновременно проклинах съдбата, че не ми позволяваше да предложа на очарователната Барберина веднага също такова щастие, като на нейната сестра.

Тонина ми беше казала, че от приличие би трябвало да вечерям поне веднъж при нея. Отидох същата вечер и намерих там Ригелини и Мърей. Вечерята беше много мила и се възхитих от пълното разбирателство, което вече царуваше при новата любовна двойка.

— Поднасям ви моя комплимент, — казах на посланика, — че сте изгубил известен вкус.

— Ако бях загубил нещо подобно, то това би ме натъжило, защото тогава би трябвало да приема, че отивам назад.

— Но по-преди обичахте да принасяте жертви на любовта, без да прикривате нейните тайни.

— Не аз обичах това, а Анчила, и тъй като нейната наслада ми беше толкова скъпа, колкото моята, то се приспособявах на драго сърце към нейния вкус.

— Вашият отговор ме радва, защото признавам, че би ми струвало голямо усилие да съм свидетел на любовните ви борби с Тонина.

Споменах в разговора, че нямам вече жилище в Мурано и Ригелини ми каза, че ако искам, може да ми набави много хубаво и евтино жилище при фундамента Нуове.

Тази градска част се намира на север и колкото е приятна през лятото, толкова е неприятна през зимата. Понеже е разположена срещу Мурано, където трябваше да отивам няколко пъти седмично, то казах на доктора, че бих искал да видя жилището.

Към полунощ се сбогувах с богатия и щастлив англичанин. Понеже следващия ден щях да прекарам с моето ново завоевание, то веднага легнах, за да бъда свеж и за да мога да се покажа дееспособен.

При Барберина отидох доста рано. Тя ме посрещна с думите:

— Майка ми ще се върне чак довечера, а брат ми ще обядва в училище. Ще бъдем, значи, напълно необезпокоявани. Имам тук пушена кокошка, шунка, сирене и две буталки скополо. Ще ядем без никакви приготовления, щом ни се поиска.

— Изненадан съм, прелестна приятелко, че си успяла да се снабдиш с такова добро ядене?

— Дължим го на майка ми, тя заслужава всяка похвала.

— Значи си й казала какво възнамеряваме да правим?

— О, не! Поне не всичко! Понеже сама не го зная. Но й казах, че ще ме посетите и едновременно й дадох десетте цехини.

— И какво отговори майка ти?

— Каза ми, че съвсем няма да й е неприятно, ако ме обичате също тъй, както сте обичали сестра ми.

— Ще те обичам още повече, макар че нея много обичам.

— Вие я обичате? Защо тогава я напуснахте?

— Не съм я напуснал. Вчера вечерях при нея, само не живеем вече като любовна двойка. Отстъпих я на един богат приятел, който й създаде щастието.

— Това е много хубаво, само че не го разбирам напълно. Кажете, моля, на Тонина, че сега аз ще заема нейното място. Освен това, би ми било много приятно, ако й кажете още, че сте бил съвсем сигурен, че вие сте първия мъж, когото съм обичала.

— А ако това съобщение я ядоса?

— О, толкова по-добре! Ще ми направите ли това удоволствие? Това е първото нещо, за което ви моля.

— Обещавам ти.

След този разговор ние закусихме и после при пълно единодушие отидохме в леглото. Жертвите ни бяха пренесени като че ли повече на Химен, отколкото на Амур.

Барберина не познаваше още играта. Нейните екстази, нейните естествени и наивни мисли, които тя неподправено ми съобщаваше, нейната неопитност или по-точно несръчност ме възхищаваха. Струваше ми се, като че ли докосвах за първи път сладкото дърво на познанието и като че ли никога не бях вкусвал такъв сочен плод. Моята малка нимфа би се засрамила, ако ме оставеше да забележа, че първият трън й е причинил болка, за да ме убеди, че се е насладила само от розата, тя се престара с уверенията, че изпитва най-висша наслада. При това тя преувеличи, тъй като първият опит винаги е повече или по-малко болезнен. Та тя не беше още напълно израснала. Зърната на гърдите й бяха още едва забележими пъпки и напълно зряла беше само в сърцето си.

След като бяха предприети и издържани редица атаки, ние станахме да ядем. Получили чрез това нови сили, се качихме отново върху олтара на любовта и се посветихме на сладката й служба до свечеряване.

Когато Лаура се върна в къщи, тя ни намери облечени и напълно задоволени. Подарих на Барберина още двадесет цехини, заклех й се във вечна любов и си отидох. Сигурно тогава нямах намерение да не остана верен на клетвата си. Но събитията, които съдбата ми беше предопределила не можеха да се съчетаят с онези обещания, които в момент на страст бяха излезли от устата ми.

На следната сутрин Ригелини ме взе, за да ми покаже жилището, за което ми беше говорил. То ми хареса. Наех го веднага и предплатих наема за четири месеца. Къщата принадлежеше на една вдовица, която имаше две дъщери. На по-възрастната току-що й бе пускано кръв, неин лекар беше Ригелини. Той я лекуваше от девет месеца, без да може да я излекува. Тъй като искаше да й направи своето посещение, аз влязох с него. Помислих, че се намирам пред хубава восъчна статуя и в изненадата, си извиках:

— Тя е красива, но скулпторът би трябвало да й предаде съответния цвят.

Статуята отговори с една усмивка, която би била божествена, ако би се появила върху розови устни.

— Нейната бледност — ми каза Ригелини — не бива да ви учудва, днес й е направено кръвопускане за сто и четвърти път.

Направих един разбираем жест на учудване.

Красивото момиче беше осемнадесетгодишно и природата още не беше го дарила с благодатта на месечното изчистване. В резултат от това тя се чувствуваше всяка седмица три или четири пъти близо до смъртта и единственото средство да й се даде облекчение се състоеше в това, да й се отвори кръвоносния съд.

— Мисля да я изпратя на полето — каза докторът, — чистият и приятен въздух там и особено по-голямото движение ще подействуват по-добре, отколкото всички лекарства тук.

— Но, драги докторе, не можете ли да й бъдете и аптекар, както сте й лекар?

— За мен тази игра би била твърде рискована, защото бих се видял принуден да се оженя за нея, а от женитба се страхувам като от огън.

Наистина към женитбата и аз имах толкова склонност, колкото и моят приятел, докторът, но току-що се бях приближил твърде много до огъня. В следната глава читателят ще види как постигнах чудото, което възвърна на хубавата малокръвна отново здравия цвят.

Глава двадесет и седма

Красивата болна бива излекувана от мен. Заговор срещу мен. Младата графиня Бонафеде. Ерберия. Обиск. Разговор с г-н Брагадино. Арестуват ме по заповед на държавните инквизитори.

Вечерта отидох на вечеря у господин Брагадино и достойният и великодушен старец прекара една приятна вечер. Тъй беше винаги. Той и неговите двама добродетелни приятели бяха щастливи всеки път, когато се хранех с тях.

Напуснах ги рано и отидох вкъщи, където за голяма моя изненада намерих балкона на спалнята си зает. Една млада дама с красива фигура стана, когато ме видя и с изискано благоприличие ме помоли да я извиня за свободата, която си е позволила.

— Аз съм — каза ми тя — статуята от тази сутрин. Заради комарите вечер не палим свещи. Но ако искате да си легнете, ще затворим прозорците и ще си отидем. Представям ви сестра си, майка ми вече си легна.

Отговорих й, че балконът е винаги на разположението й и понеже е още рано, то я моля да облека дрехата си за спане и да ми позволи да й правя компания. Дарбата й за разговор беше прелестна. Тя ми подари два приятни часа и остана при мен до среднощ. Младата й сестра запали свещ. След това те се поклониха и пожелавайки ми лека нощ, си отидоха.

Легнах си с изпълнено от хубавото момиче въображение. Съвсем не можех да повярвам, че тя е наистина болна. Разговаряше толкова оживено и весело. Беше начетена, умна и с приятни маниери. Ако действително болестта й можеше да се премахне само чрез средството, което Ригелини посочи като единствено, то не разбирах как в един град като Венеция не е била отдавна излекувана, защото въпреки бледността си тя ми се стори напълно достойна да плени някой любовник, а според мен тя беше достатъчно умна, за да не се реши да прибегне в една или друга форма към най-приятното средство, което медицинският факултет може изобщо да предпише.

На следната сутрин, когато позвъних, защото исках да стана, влезе по-младата сестра и каза, че в момента нямали слугиня, затова тя ще ми услужи, с каквото ми е нужно. Извън палата Брагадино не обичам да бъда обслужван от моя прислужник, тъй като по този начин имах по-голяма свобода.

След като младото момиче ме обслужи, я попитах как се чувствува сестра й.

— Много добре, нейното малокръвие не е никаква болест и тя се чувствува зле само когато се затрудни дишането й. Има добър апетит и спи отлично като мен.

— Какво е това свирене на цигулка, което чувам?

— Това е танц майсторът, който обучава сестра ми.

Облякох се бързо и отидох да я видя. Лицето й беше оживено от един розов оттенък и я намерих очарователна, макар че старият й учител я караше да танцува с превити крака. На красивото момиче липсваше само искрата на Прометея — цветът на живота. Нейната бледност напомняше много на снега, тя причиняваше болка на окото.

Учителят по танц ме помоли да танцувам с ученичката му един менует и аз се съгласих, като го помолих да свири ларгисимо. Той беше на мнение, че това ще бъде много уморително за синьората, но тя бързо му отговори, че съвсем не е толкова слаба и танцува много добре, но накрая трябваше да седне в едно кресло.

— За в бъдеще, драги маестро — каза тя на стария господин, — ще танцувам винаги ларгисимо, понеже мисля, че това бързо движение ми действува добре:

Когато учителят си отиде, й казах, че лекциите й са много къси и учителят й я оставя да придобие лоши привички. И поставих краката, раменете и ръцете й в правилно положение, показах й как да подава ръката си грациозно и как да свива коляното си според такта, с една дума й дадох в продължение на един час напълно изискано обучение. Когато я видях малко изморена, я помолих да седне и излязох, за да направя посещение на М.М.

Намерих М.М. много тъжна, защото бащата на Ч.Ч. беше умрял и бившата ми любовница беше взета от манастира, за да бъде омъжена за един адвокат. При сбогуването си Ч.Ч. оставила за мен едно писмо, в което ми пишеше, че ако й обещая да се оженя за нея, когато имам възможност да направя това, то тя би ме чакала и би отблъснала всяко друго предложение. Отговорих й направо, че нямам служба, а и никакви изгледи да получа такава, затова й давам пълна свобода и дори я съветвам да не отказва на някой кандидат, за когото мисли, че би могъл да я направи щастлива.

Въпреки това Ч.Ч. се омъжи за някой си Н. едва след моето бягство от оловните килии, когато никой не можеше повече да се надява да ме види отново във Венеция. Видях я отново чак след дванадесет години и изпитах болката да я намеря като нещастна вдовица. Ако сега бях във Венеция, не бих се оженил за нея, тъй като в моята възраст бракът е безсрамие, но сигурно бих разделил с нея малкото, което имам и бих живял с нея като с една нежно обичана сестра.

Някои жени наричат мъжете неверни и ги обвиняват в непостоянство. Когато ги слушам в подобни случаи да уверяват, че мъжете им обещават вечна вярност само с цел да ги измамят, то им давам право и се присъединявам с удоволствие към оплакванията им. Но в действителност никоя жена не може да твърди това, защото в момента, когато се обича, обещава се обикновено само това, което внушава сърцето. Поради това подобни жаловити песни ми се виждат обикновено смешни. За съжаление ние обичаме, без да се допитваме до разума, а когато престанем да обичаме, разумът няма нищо общо с това.

По това време получих писмо от абат де Берни. Беше писал в същия смисъл и на М.М. Пишеше ми, че трябва да употребя всички усилия да вразумя нашата калугерка и ми описваше подробно всички опасности, на които бих се изложил, ако я отвлека и отида с нея в Париж, защото цялото му влияние там не би могло да ни гарантира сигурността, без която човек не може да се надява на щастие. Отидох при М.М. и разменихме писмата си. Тя заплака горчиво и нейната тъга нарани сърцето ми. Нещастната прелестна жена предизвика в мен най-силно съчувствие. Изпитвах към нея все още гореща любов, макар че й изневерявах всеки ден. Когато мислех за онези светли моменти, в които я бях видял тръпнеща от наслада, можех само да я оплаквам и да съжалявам за нейната съдба, защото трябваше да мисля за дните на отчаяние, които още й предстояха.

Когато един ден я посетих, ми каза:

— Днес бе погребана една калугерка, която онзи ден умря от охтика. Беше едва седемнадесетгодишна и беше като светица. Казваше се Мария Кончета. Познаваше те и каза на Ч.Ч. името ти, когато на празници посещаваше по-рано нашето богослужение. Ч.Ч. мислеше, че трябва да я помоли да пази тайна, но калугерката й каза, че си бил много опасен човек, от когото едно младо момиче трябва да се пази. Ч.Ч. ми разказа всичко това, когато след пиеро маскарада името ти се узна.

— Как се казваше тази светица, когато беше още жива?

— Марта.

— Сега разбирам.

И разказах на М.М. цялата история на моята любов с Нинета и Мартина, до писмото, което тя ми беше писала най-накрая и в което ми беше казала, че дължи пряко на мен вечното блаженство, което се надява да придобие.

С дъщерята на моята хазайка разговарях всяка вечер на балкона и разговорите ни продължаваха почти винаги до среднощ. Обучавах я редовно всяка сутрин по един час в танц. След осем или десет дни се проявиха две действия, които трудно можеха да не се явят. Първо, изчезнаха затрудненията в дишането, второ, влюбих се в нея. Естественото лечебно средство не беше още приложено, но все пак не беше повече нужно да й се пуска кръв. Ригелини продължаваше да прави посещенията си както по-рано, когато видя как тя непрестанно се съвземаше, той предрече, че още преди есента тя ще се възползува от онова благодеяние на природата, без което животът може да се поддържа само изкуствено. Нейната майка виждаше в мен един ангел от небето, който добрият бог й беше изпратил, за да излекува дъщеря й, а последната изпитваше към мен благодарност, която при жената е отдалечена само една крачка от любовта. Казах й да напусне стария си танц майстор и направих от нея една добра танцьорка.

На десетия или на дванадесетия ден тъкмо исках да й изнеса лекцията си, когато дишането й престана и тя падна като мъртва в ръцете ми. Уплаших се силно, но майка й, която беше свикнала да я вижда в такова състояние, отиде веднага да повика хирурга, а нейната сестра й разкопча елечето. Твърдостта на нейните гърди, които нямаха нужда от никакъв цвят, за да бъдат съвършено красиви, ме възхити. Покрих гърдите й, като казах, че хирургът не би улучил правилно кръвоносния съд, ако ги види тъй разголени. Но когато почувствува, че обзет от възхищение, оставих ръката си да лежи върху гърдите й, тя ме отблъсна нежно и ми отправи един умиращ поглед, който ми направи най-дълбоко впечатление.

Хирургът дойде и отвори един кръвоносен съд на ръката. Почти моментално тя дойде в съзнание. Пусна й се най-много четири унции кръв, а когато майка й ми каза, че никога не й се пуска повече, разбрах, че чудото не беше толкова голямо, както твърдеше Ригелини, защото като й правеше по този начин кръвопускане, той й отнемаше месечно по три фунта кръв[1]. Това беше количеството кръв, която тя би загубила по естествен начин, ако кръвоносните съдове не бяха запушени. Природата, която винаги се приспособява, за да се запази, я заплашваше със смърт, ако чрез някое изкуствено средство не се възстановеше колкото се може по-скоро нарушеното равновесие.

Едва си беше отишъл хирургът, когато за голямо мое учудване тя ми каза ако искам да я почакам малко в залата, защото ще дойде, за да танцуваме. Тя наистина дойде и танцува като че ли не бе се случило нищо.

Наистина гърдите, чиято красота можаха да удостоверят със сигурност две от моите сетива, ме бяха съвсем запалили.

С настъпването на нощта се върнах вкъщи и я намерих със сестра й в нейната стая. Каза ми, че очаква кръстника си, който е бил интимен приятел на нейния баща и от осемнадесет години прекарва всяка вечер по един час у тях.

— Колко е годишен той?

— Над петдесет.

— Женен ли е?

— Да, той е граф Чериго. Обича ме като баща, със същата гальовна любов, която изпитваше към мен, когато бях дете. Понякога идва и неговата жена и ме кани на ядене. Следната есен ще отида с тях на село и се надявам, че добрият въздух там ще ми подействува добре. Моят кръстник знае, че живеете при нас и е съгласен с това. Той не ви познава, но ако желаете, ще се запознаете с него.

Нейното съобщение ми достави удоволствие, защото по този начин бях посветен във всичко, без да имаше нужда да задавам нескромни въпроси. Приятелството на гръцкия граф беше очевидно един вид любов. Той беше съпругът на графиня С., която преди две години ме беше въвела в манастира Мурано.

Графът беше много учтив. С бащински тон ми благодари за приятелството, което посвещавах на неговата кръщелница и ме помоли да му направя удоволствието да се храня следния ден с него в къщата му. Ще му окажа чест, ако му дам възможност да ме представи на жена си. Приех поканата с удоволствие, защото обичах театрални ефекти, а моята среща с графинята ми обещаваше един твърде интересен. Поканата беше един израз на благороден характер и моята хубава ученичка беше много зарадвана, когато след отиването на графа изказах хвалебствия за него.

— Моят кръстник — каза ми тя — има в ръцете си всички необходими документи, да му се изплати от къщата Перзико наследството на моята фамилия, което възлиза на 40 000 сребърни дуката. Една четвърт от тази сума принадлежи на мен, а моята майка обеща на сестра ми и мен, че ще подели своята част помежду ни.

Разбрах, че момичето щеше да донесе на мъжа, който се ожени за него 15 000 сребърни дуката.

Отгатнах, че чрез своето състояние момичето искаше да възбуди интереса ми и че искаше да ме накара да се влюбя в нея, като се показваше непристъпна, защото когато си позволих някои волности, тя ги отблъсна с укор, на което не се осмелих да отговоря. Но се заех да я наведа на други мисли.

На следния ден я придружих до нейния кръстник, без да й кажа предварително, че вече познавам графинята. Мислех, че дамата ще се направи, че не ме познава, но се излъгах, защото тя ме прие приятелски като стар познайник. Това очевидно изненада графа, но той беше достатъчно възпитан, за да не издаде изненадата си. Все пак я попита къде се е запознала с мен, а тя му отговори с женска находчивост без най-малко смущение, че сме се видели преди няколко години в Мира. С това въпросът бе изчерпан и ние прекарахме деня приятно.

Надвечер взех една гондола и отпътувах с госпожицата към къщи. За да ускоря работата, си позволих няколко милувки. Ядосах се, че тя ми отговори с упреци и затова не слязох с нея, а продължих към Тонина, при която прекарах почти цялата нощ, тъй като посланикът дойде много късно.

На следната сутрин станах много късно и затова нямаше час по танци. Когато после я помолих за извинение, тя ми каза да не си създавам никакви затруднения. Вечерта седях на балкона до късно през нощта, но хубавицата не дойде. Това подчертано равнодушие ме ядоса. Следната сутрин станах много късно. Тя беше на балкона, но се държах на прилично разстояние и произнасях само безразлични думи. На другия ден ме събуди силен шум. Станах, облякох бързо халата си и изтичах в нейната стая, за да видя какво има. Намерих я умираща. Беше началото на юли, жегата беше непоносима, а моята хубава болна беше покрита само с тънка покривка. Можеше да говори само с очите си, но въпреки изтощението й, в последните имаше нещо толкова нежно. Попитах я дали има сърцебиене и сложих ръката си върху сърцето й, а устните ми залепиха върху гърдите й една гореща целувка. Тя изпусна една въздишка, която я облекчи. Нямаше сили да отстрани ръката ми, която притиснах любовно върху нейното сърце. Осмелен от това, притиснах горещите си устни върху умиращата й уста, стоплих я с дишането си и дръзката ми ръка се плъзна до светилището на щастието. Тя направи усилие да ме отблъсне. Погледът й ми казваше, колко обидена се чувствува.

Изтеглих ръката си и в същия момент влезе хирургът. Едва бе отворен кръвоносния съд и тя започна отново да диша, а когато операцията бе свършена, поиска да стане. Помолих я да остане в леглото и майка й се присъедини към мен. Най-после успях да я увещая, като й казах, че няма да се отделя нито за момент от нея и ще кажа да се донесе яденето ми при нейното легло. Тя облече едно елече и помоли сестра си да я завие с тафтена покривка.

След като поръчах яденето си, седнах на леглото й, взех ръката й и покрих последната с целувки. Казах й, че знам със сигурност, че ще оздравее, ако би могла да обича.

— Уви — въздъхна тя, — кого бих могла да обичам, когато не съм сигурна, дали ще се отговори на любовта ми.

Не оставих незабелязани тези думи и я обсипах с галантни думи, на които тя отговори с тиха въздишка и таен любовен поглед. Сложих ръката си върху нейното коляно и я помолих да ми позволи да остане там, като й обещах да не искам повече. Но постепенно се приближих към центъра и се опитах да възбудя в нея приятно чувство.

— О, оставете ме — каза тя с чувство, като едновременно се отдръпна. — Може би точно това е причината на моята болест.

— Не, моя приятелко, не — казах й пламенно аз, — това не може да бъде. — Моята душа задуши върху устните й възражението, което искаше да ми направи.

Бях във възторг, тъй като това признание разчистваше пътя и виждах близо момента на щастието. Чувствувах се сигурен, че ще мога да я излекувам, ако докторът не се лъжеше относно естеството на лечебното средство. Щадях нейната срамежливост, като се въздържах, от всякакви нескромни въпроси, но й обясних моята любов, като й обещах да не искам нищо от нея, освен онова, което тя сама би сметнала като подходящо, за да даде нова храна на моята нежност.

После се хранихме заедно с добър апетит. След това тя стана, а аз се облякох за излизане. Когато вечерта се върнах рано вкъщи, намерих я на моя балкон. Седнах съвсем близко срещу нея и двамата говорихме само с погледи и въздишки. Оглеждайки със страстни погледи нейните прелести, които лунната светлина правеше още по-привлекателни, й предадох огъня, който ме изгаряше. Притиснах я страстно до гърдите си и тя ме направи щастлив с толкова жар и самоотдаване, че явно повече мислеше да получи наслада, отколкото да ми даде такава. Извърших жертвата без олтарът да се зацапа с кръв.

Когато сестра й дойде и каза, че е вече късно, тя й отговори:

— Легни си, свежият нощен въздух ми действува добре и искам да му се насладя още малко.

Когато останахме сами, легнахме в леглото, като че ли от години бяхме тъй свикнали. Прекарахме една вълшебна нощ. Мен ме оживяваше любовта и желанието да я излекувам, а нея сладко сладострастие и нежна благодарност. На зазоряване тя стана и отиде в спалнята си, за да си отпочине в нейното легло, след като прочувствено и с радостни сълзи ме беше прегърнала още веднъж. И аз се нуждаех от почивка, в резултат на което урокът по танц не се състоя. Макар че в моментите на наслада очарователното момиче се беше забравило в несвестни трепети, не пропуснах нито за момент да бъда предпазлив. В продължение на три седмици ние преживяхме най-сладки нощи и имах щастието да я видя напълно оздравяла. Без съмнение бих се оженил за нея, ако към края на същия месец не ме бе сполетяло едно нещастие.

Ти ще си спомниш, драги читателю, за един сатиричен роман от абата Каири, който ми бе дал господин Мърей. В него авторът ме беше представил доста лошо. Този абат Каири не беше по-добър, отколкото повечето от неговите колеги. Нямах никакво основание да бъда доволен от него и в този смисъл се бях изразил толкова ясно, че господин абатът се страхуваше от порядъчно набиване и вземаше всички предпазни мерки. Приблизително по същото време получих едно анонимно писмо. Съобщаваше ми се: вместо да мисля да възпитавам абата, бих направил по-добре да помисля за себе си, понеже съм заплашен от близко нещастие. Човек трябва да презира анонимните писачи, но понякога трябва да умее да се възползува от съветите, които получава по такъв начин. Не го направих и това беше голяма моя грешка.

По това време с мен се запозна някой си Мануци, като предложи да ми доставя диаманти на кредит, което ми даде повод да го приема в жилището си. Той беше бивш каменоделец, а сега шпионин и оръдие на държавните инквизитори, но аз съвсем не го познавах. При своето посещение той видя много книги, които се намираха из стаята ми, между които и ръкописи върху магията. За нещастие неговата изненада ме развесели и аз му показах книгите си, които се отнасяха до контактите с елементарните духове[2].

Читателите ми да бъдат тъй добри да ми повярват, че в ползата от тези стари негодни книги не вярвах ни най-малко. Притежавах ги и се забавлявах с тях както човек се забавлява и с хиляди други глупости, които са излезли от кухи глави. Няколко дни по-късно предателят дойде пак и ми каза, че един, чието име не може да ми съобщи, бил готов да плати за петте книги хиляда цехини, но иска предварително да ги види и се увери, че са истински. И тъй като се задължаваше да ми ги върне в срок от двадесет и четири часа, а на мен те съвсем не бяха нужни, то му ги поверих. На следния ден той наистина ми ги върна, но ми каза, че любителят ги счита за подправени. Няколко години по-късно узнах, че той ги е занесъл на секретаря на държавните инквизитори, който по този начин се убедил, че съм бил голям магьосник.

В този съдбоносен месец сякаш всичко се съюзи, за да ме унищожи: госпожа Мемо, майката на господата Андрея, Бернандо и Лоренцо Мемо си беше втълпила, че увличам синовете й в атеизъм. Тя се обърна към стария рицар Антонио Мочениго, чичо на господин де Брагадино. Той не можеше да ме търпи, понеже според него съм заблудил племенника му с помощта на моята кабала. Работата беше сериозна и едно аутодафе не беше изключено, тъй като с това се засягаше свещения официум, а това е един вид диво животно, с което е по-добре човек да няма никаква работа. Но понеже му беше трудно да нареди да ме затворят в духовните тъмници на светата инквизиция, то реших да изложа случая пред държавните инквизитори и последните предприеха първо проучване относно моя начин на живот.

Антонио Кондулмер, мой неприятел в качеството си на приятел на абат Киари, беше тогава червен държавен инквизитор. Той използува случая да ме представи като смутител на обществения ред. Един легационен секретар, с когото се запознах няколко години по-късно, ми разправи, че един платен обвинител и двама свидетели, които бяха също на заплата при строгия трибунал, ме обвинили, че вярвам само в дявола — като че ли такава глупава вяра, в случай, че последната изобщо съществува, няма за предпоставка по необходимост вярата в бога. Тримата достопочтени хора дали клетва за това. Когато съм губел в игра никога не са ме чували да проклинам дявола, а в такива моменти всички вярващи християни обикновено го проклинали. Освен това бях обвинен, че ям всеки ден месо, че отивам в църква само на най-големи празници и че съществува силно подозрение, че принадлежа към масонството. Освен това контактувам с чужди посланици и понеже живея с трима патриции, то било сигурно, че изтръгвам от тях всякакви държавни тайни и ги продавам за многото пари, които ме виждат да губя.

Тези обвинения, никое от които не беше обосновано, послужиха на строгия трибунал за повод да ме третира като неприятел на отечеството и съзаклятник. От няколко седмици бях съветван от лица, на които можех да имам доверие, да замина за чужбина, понеже трибуналът се занимавал с мен. Това беше достатъчно, защото във Венеция могат да живеят спокойно само онези, чието съществувание е неизвестно за страшния съд. Но аз отблъснах упорито всички предупреждения. Ако се бях вслушал в съветите, които ми се даваха, то се бих обезпокоил, а сега бях враг на всяко безпокойство. Казах си, че нямам угризения на съвестта, не съм виновен, а щом съм невинен, то няма защо да се страхувам.

Бях глупак, така можеше да разсъждава един свободен човек, но във Венеция нямаше свободни хора.

Не мога да отрека, че онова, което до голяма степен ми пречеше да помисля за едно възможно нещастие, беше действителното нещастие, което ме преследваше непрекъснато. Губех ден след ден, имах навсякъде дългове, бях заложил всичките си скъпоценности, даже и табакерите си, от които предпазливо бях извадил портретите. Последните бях поверил на моята приятелка госпожа Манцони, която съхраняваше също важните ми книжа и любовните ми писма. Забелязах, че ме избягваха. Един стар сенатор ми каза един ден, че се знаело, че младата графиня Бонафеде се е побъркала в резултат на даденото й от мен любовно питие. Тя била още в болницата и в пристъпите си на лудост повтаряла с проклятие непрекъснато моето име. Трябва да разкажа накъсо тази история на читателите си.

Младата графиня Бонафеде, на която малко след завръщането си във Венеция бях подарил няколко цехини, искаше да ме предизвика да й направя други посещения, тъй като би извлякла голяма полза от това. Досаждаше ми с писмата си и я посетих още няколко пъти, като всеки път й оставях по няколко цехини, но с изключение на първия път, никога не се показах нежен към нея. В продължение на една година всичките й опити се осуетяваха от моето равнодушие. Тогава тя скрои престъпен план, но не можах да я изоблича.

Написа ми писмо, в което с топли думи ме молеше да я посетя в определен час във връзка с важна работа. От любопитство, както и от желание да й бъда полезен, отидох. Когато ме видя да влизам, тя се хвърли на врата ми и каза, че важната работа била любовта. Засмях се сърдечно на това и ми хареса, че беше по-чиста, затова ми се стори и по-хубава. Тя насочи разговора към нашите преживявания в крепостта Сан Андре и съумя тъй да ме възбуди, че получих желание да изпълня молбата й. Свалих наметката си и попитах дали баща й е вкъщи.

— Той излезе — отговори тя.

Трябваше да изляза за момент. Когато се връщах сбърках вратата и влязох в съседката стая, където за голяма моя изненада видях графа и двама зле изглеждащи младежи.

— Драги графе — казах му аз, — вашата дъщеря току-що ми каза, че не сте вкъщи.

— Тази поръчка й дадох аз, защото трябва да сключа една сделка с господата. Но това може да се свърши друг път.

Исках да си отида, но той изпрати двамата души и ме задържа. Каза ми, че е очарован да ме види и започна да ми разказва историята на цялото си злополучие, защото последното беше твърде разнообразно. Държавните инквизитори му отнели скромната пенсия. Виждал се в положение да бъде изхвърлен със семейството си на улицата и да тръгне да проси за насъщния. Каза ми, че от три години не е могъл да плати нищо на хазаина си, но ако би могъл да му плати само за четвърт година, то би получил отсрочка. Понеже се касаеше само за двадесет дуката, извадих от джоба си шест цехини и му ги дадох. Той ме прегърна със сълзи от радост, взе мизерната си наметка, повика дъщеря си, каза й да ми прави компания и излезе.

Когато останах сам с графинята, изследвах междинната врата към стаята, в която бях преди това с нея и открих, че тя беше само прикрепена.

— Баща ви — казах й аз — би ме изненадал и може лесно да се отгатне, какво би направил с двамата полицаи, които бяха с него. Заговорът е твърде ясен, а аз се спасих благодарение на щастливата случайност.

Тя отричаше, плачеше, кълнеше се в бога и всички светци, падна на колене. Обърнах глава, взех наметката си и си отидох, без да кажа нито дума. Тя ми пишеше непрекъснато писма, на които не отговарях и повече не отидох при нея. Това беше през лятото. Горещината, страстта, гладът и мизерията й объркаха главата. Тя полудя и един ден излезе по обедните часове гола на Петровия площад, като молеше хората, които тя спираше, да я доведат при мен.

Тази неприятна история се разнесе из целия град и ми причини голяма досада. Бедната нещастница бе затворена и разсъдъкът й се възвърна едва след пет години. Когато бе пусната от болницата, я видях в печалната нужда да проси по улиците. Същата съдба имаха и всичките й братя, с изключение на най-възрастния, когото дванадесет години по-късно срещнах като обикновен кадет в гвардията на испанския крал в Мадрид. По времето, за което сега разказвам, младата графиня беше вече остаряла с една година, но тъй като за злобните намерения на моите неприятели и малкото можеше да бъде от полза, то историята се изрови от забравата, като се добавиха най-фантастични неща. По такъв начин облаците се натрупаха и сгъстиха още повече.

През юли 1755 година страшният трибунал съобщи на Месер-гранде заповедта да се намери моята личност жива или мъртва. Така гласеше дивата форма на всички заповеди за арестуване от строгия триумвират, защото най-нищожната от неговите заповеди съдържаше заплахата от смъртно наказание за провинения.

Три или четири дни преди имения ден, деня на Св. Якоб, М.М. ми подари няколко лакти сребърна дантела, за да се обшие една тафтена дреха, която исках да облека за първи път на имения си ден. Посетих я в хубавия си нов костюм и й казах, че на следния ден ще дойда пак, за да я помоля да ми заеме пари, защото вече не знаех какво да правя, за да се сдобия с такива. Тя притежаваше още петстотинте цехини, които беше оставила настрана, когато продадох диамантите й.

Тъй като бях сигурен, че на следния ден ще получа пари, играх цялата нощ и загубих петстотин цехини на честна дума. На разсъмване чувствувах нужда да се успокоя и отидох към Ерберия при Големия канал, който минава през града. Това е пазарът за зарзават, плодове и цветя.

Всяка по-хубава сутрин в Ерберия отива да се разхожда част от доброто общество. Привидно те правят това за удоволствието да гледат стотиците лодки, които пристигат натоварени със зарзават, овощия и цветя от многобройните острови на околността в града. Но всеки знае, че това са млади господа и дами, които са прекарали нощта в любов или пиршество или които чрез нещастие или непредпазливост в игра са загубили последната си надежда. Те идват тук, за да подишат чист въздух и да успокоят възбудата си. Фактът, че се намира удоволствие в тази разходка, доказва колко може да се измени характерът на една нация. Някогашните венецианци, който бяха също толкова потайни в личните си дела, колкото и в политиката си, бяха заменени от модерните, които обратно, намираха удоволствие да вършат всичко открито. Кавалерите, които отиват там придружени от дами, искат да предизвикат завистта на своите другари, като излагат на показ любовните си успехи. Който отива сам, търси да открие нещо или да направи другите ревниви. А дамите отиват всъщност само за да бъдат видени. Те са извънредно доволни, когато всички узнаят, че не се срамуват. Впрочем за кокетиране на това място не може да става дума, тъй като облеклото често е в лошо състояние. Дори изглежда, че дамите са се уговорили да се покажат небрежни и с това да дадат на зрителите материал за всевъзможни предложения. Кавалерите, които ги водят под ръка, дават да се разбере чрез небрежното си облекло и неизисканото си държание, че уважението към дамите всъщност е нещо остаряло и досадно. В небрежното облекло на техните придружители човек трябваше да съзре признак на техния триумф. С една дума, ако човек изглежда при тези сутринни разходки доста изморен, — това е признак на принадлежност към доброто общество.

От това достоверно описание, драги читателю, ти едва ли ще си съставиш добро мнение за нравите на моите съотечественици, но защо на моята възраст да не кажа истината? Впрочем Венеция не се намира на другия край на света. Тя е доста познато място, което се посещава от повечето чужденци, които любопитството привлича в Италия и всеки може да каже дали моето описание е преувеличено.

След като се разхождах половин час в Еберия, си отидох вкъщи. Понеже мислех, че всички още спят, извадих ключа от джоба си, за да отворя къщната врата, но за голяма моя изненада се оказа, че това беше излишно, тъй като вратата беше отворена, а и ключалката беше строшена. Изкачих се горе, влязох и намерих дамите станали. Хазайката ме посрещна с жални оплаквания.

— Месер-гранде — каза тя — дойде с една банда полицаи и влезе насила в къщата ми. Обърна всичко с главата надолу, за да търси както ми каза, някакъв куфар със сол.

Контрабандата със сол беше строго забранена.

Предния ден наистина беше донесен куфар от една гондола. Това беше вярно, но той принадлежеше на граф Чериго и съдържаше само бельо и дрехи. След като Месер-гранде видял този куфар, си отишъл, без да каже нито дума. Претърсил също и моята стая. Тя ми каза, че ще поиска на всяка цена удовлетворение. Според мен тя имаше право и й обещах да говоря още същия ден с господин Де Брагадино за това.

Тъй като имах голяма нужда от почивка, си легнах, но едно вътрешно безпокойство, което приписвах на претърпяната загуба в играта, ми попречи да заспя. Затова станах след два или три часа и отидох при господин Де Брагадино. Разказах му цялата история и го помолих да поиска непременно удовлетворение. Изтъкнах му убедително основанията, на които моята почтена хазайка желае удовлетворение, което да съответствува на обидата, защото законите би трябвало да гарантират спокойствието на всяко семейство с почтено поведение.

Моята реч натъжи много тримата приятели и мъдрият старец ми каза със спокойно и замислено изражение, че ще ми отговори след ядене.

Дьо ла Хей се хранеше с нас, но през цялото време на обяда, който беше тъжен, не проговори нито дума. Неговото мълчание би трябвало да ми се стори подозрително, ако не се намирах под властта на един лош дух, който ми попречи да употребя обичайния си разсъдък.

Тъгата на тримата приятели си обясних с приятелските чувства, които те изпитваха към мен.

Приятелството ми с тези трима почтени господа беше предмет на учудване в целия град. Всички бяха на мнение, че не се касае за обикновена работа, а трябва да е намесено някакво магьосничество. Те бяха във висша степен добродетелни и набожни, аз напротив, бях всичко друго, само не и набожен, а във Венеция едва ли имаше по-голям развратник от мен.

След ядене господин де Брагадино ме заведе в своята работна стая заедно с тримата си приятели, които при такива случаи не биваше да липсват. Каза ми доста спокойно, че вместо да мисля за отмъщение на обидата, която Месер-гранде е нанесъл на къщата, в която живея, по-добре да помисля за своята сигурност.

— Куфарът със сол или злато е повод, мили приятелю. Безсъмнено са търсили теб и са вярвали, че ще те намерят. Тъй като твоят дух покровител е наредил тъй, че не са те намерили, то спасявай се. Утре може би няма да има време за това. Бил съм осем месеца държавен инквизитор и познавам начина, по който трибуналът постъпва при арестуване. Не се разбива вратата, за да се търси куфар със сол. Може би се е знаело, че не си вкъщи и затова са отишли, за да ти дадат време да избягаш. Послушай съвета ми, мили синко. Отпътувай моментално за Фузина и замини оттам колкото се може по-бързо за Флоренция. Остани там докато ти пиша, че можеш да се върнеш без опасност. Ако нямаш пари, то на първо време ще ти дам сто цехини. Бъди разумен! Мъдростта изисква да заминеш веднага.

В заслепението си му отговорих, че не се чувствувам в нищо виновен и затова не се страхувам от трибунала, следователно, не мога да последвам съвета му, макар, че признавам последния за много мъдър.

— Строгият трибунал — отговори ми той — може да те изкара виновен, без да ти дава сметка за това. Попитай твоя оракул, дали трябва, да последваш съвета ми или не!

Спестих си този труд, защото познавах най-добре несериозността на моя оракул. Все пак казах на моя баща, за да смекча отказа си, че се допитвам до моя оракул, когато се съмнявам. Накрая приведох последния си довод, че чрез отпътуването си бих се признал за виновен, защото невинният не може да има никакви угризения на съвестта.

Казах му:

— Ако мълчанието е присъщо за строгия трибунал, то след моето отпътуване, на вас ще е невъзможно да узнаете дали съм постъпил добре или лошо, като съм избягал. Същата предпазливост, която караше Ваше Превъзходителство да ме посъветва да отпътувам, ще ми попречи да се завърна. Трябва ли значи да напусна завинаги моя роден град и всичко, което ми е скъпо?

Той направи последен опит и положи всички усилия, за да ме убеди поне да прекарам деня и следващата нощ в неговия палат. Срамувам се и до днес, че отказах на достойния старец, комуто дължах толкова обич и благодарност, защото дворецът на един патриций е свещен за полицаите. Те не биха се осмелили никога да пристъпят прага на такъв дворец без изричната заповед на трибунала, а такава заповед той не би издал никога. Бих избягнал по този начин голямо нещастие и бих спестил на доблестния стар господин голяма скръб.

Бях трогнат, когато видях господин Де Брагадино да плаче и може би сълзите му биха постигнали това, което отказвах упорито на неговите молби и разумни основания.

— Моля ви — извиках аз — спестете ми сърцераздирателната гледка на вашите сълзи!

Той веднага се съвзе. Каза ми още няколко незначителни думи, след това ме прегърна и с една добродушна усмивка ми каза:

— Може би, приятелю, не ми е съдено да те видя повече, но съдбата знае пътя.

Прегърнах го нежно и си отидох. Неговото предсказание се оказа вярно, защото не го видях вече. Той умря единадесет години след това.

Вървях из улиците, без да изпитвам ни най-малък страх, но бях много угрижен заради дълговете си. Нямах смелост да отида в Мурано и да взема от М.М. нейните последни петстотин цехини, които трябваше да платя веднага на господина, от когото ги бях загубил през последната нощ. Предпочетох да го помоля за отсрочка от осем дни и добре направих. След като направих това неприятно посещение, отидох вкъщи и утеших хазайката си с всички доводи, които можах да измисля. След това прегърнах дъщеря й и си легнах. Това беше вечерта на 25 юни 1776 година. Сутринта на следващия ден ужасният Месер-гранде влезе в моята стая. Събудих се, като го чух да пита, дали аз съм Джакомо Казанова.

— Да, аз съм Казанова.

Заповяда ми да стана, да се облека, да предам всичките собствени и чужди книжа, които притежавам и да го последвам.

— По чие нареждане ми давате тази заповед?

— По нареждане на трибунала.

[1] Три италиански фунта са един литър. — Б.пр. ↑

[2] Под елементарни (или природни, стихийни) духове в средните векове се е разбирало духовете, обитаващи четирите елемента или първични материи; огнен дух или саламандър, ундини във водата, силфи — във въздуха, и гноми — в земята. — Бел.ред. ↑

Глава двадесет и осма

Под оловните покриви. Земетресение.

На какво се дължи фактът, че дадени думи упражняват странна власт върху душата? Кой може да обясни тези явления? Предния ден толкова се гордеех със своята смелост и се позовавах на моята невинност, а сега думата трибунал ме вкамени и имах само дотолкова сила, че да мога механически да се подчиня.

Секретарят[1] ми стоеше отворен, всичките ми книжа лежаха върху една маса, която използувах за писане.

— Вземете — казах на пратеника на страшния съд, като му показах с ръка книжата, които покриваха масата. Той напълни с тях един чувал, който даде на един полицай. След това ми каза, че трябва да му предам също и свързаните ръкописи, които съм притежавал, и аз му посочих мястото, където те се намираха. Очите ми се отвориха. Разбрах, че мизерният Мануци ме беше предал. Хората, които знаеха, че притежавам тези книги смятаха, че съм голям магьосник и това не ми беше неприятно.

Месер-гранде взе също и книгите, които имах върху нощната си масичка, между които Петрарка, Ариосто, Хораций, Военна философия, един манускрипт, подарен ми от Матилда[2], и Аретино. Последният беше посочен от Мануци, тъй като месер-гранде ме попита изрично за това.

Шпионинът Мануци имаше вид на почтен човек и това явно е необходимо качество за занаята, който той упражняваше. Неговият син намери щастието си в Полша, като се ожени за госпожа фон Опеска, която по-късно уби. Поне така се твърдеше. Доказателство за това аз нямам и в християнската си любов отивам дори дотам, че не го вярвам, макар че в действителност е способен на такова дело.

Докато месер-гранде прибираше моите ръкописи, книги и писма, аз се обличах машинално, нито по-бързо, нито по-бавно, отколкото обикновено. Измих се, избръснах се и вчесах, облякох риза с дантели и хубавия си костюм. Всичко това направих, без да мисля за нещо и без да кажа нито дума. Месер-гранде, който не ме изпускаше нито за момент из погледа си, нямаше нищо против да се облека, като че ли отивам на сватба.

Когато напуснахме моята стая, видях за голяма изненада около четиридесет полицаи в преддверието. Бяха ми оказали честта да считат това число за необходимо при моето арестуване. Странно е, че в Лондон, където всеки е храбър, за да се арестува някого се изпраща само един, а в моето мило отечество, където почти всички са страхливи, са необходими четиридесет души. Може би това се дължи на обстоятелството, че един страхливец като нападател трябва да има повече страх, отколкото един нападнат страхливец, затова един обикновено страхлив човек при известни условия може да бъде храбър. Но е факт, че във Венеция се вижда често един-единствен да се защищава срещу двадесет полицаи и накрая да им избяга, след като ги е набил здраво. Спомням си, че веднъж в Париж помогнах на един мой приятел да се отърве от четиридесет такива телохранители и че ние превърнахме цялата мизерна сган в бягство.

Месер-гранде каза да се кача на една гондола и седна до мен, като за охрана взе четири души. Пристигнали в неговата къща, ми предложи кафе, което отказах, след това ме заключи в една стая. Тук спах четири часа, като се събуждах всеки четвърт час, за да пускам вода. Това беше едно своеобразно явление, защото съвсем не страдах от често уриниране, беше много горещо и предния ден бях вечерял. По-рано бях забелязал, че една изненада чрез брутални средства ми беше подействувала като упойка, но сега установих, че една изненада има и силно уриниращо действие. Преди шест години в Прага трябваше да се смея сърдечно, когато чух, че няколко чувствителни дами се възмутили от това, че в моето бягство от оловните килии, което по това време бях вече публикувал, съм съобщил тази подробност, която според тях е било по-добре да изоставя. Навярно бих я изоставил, ако разказвах историята на една дама, но публиката не е една красива жена, която бих искал да щадя, а моето намерение е да поучавам.

Към три часа при мен влезе полицейският началник и ми каза, че има заповед да ме отведе под оловните покриви. Без да кажа нито дума го последвах. Качих се в една гондола и по хиляди извивки през малките канали се отправихме към Големия канал. Слязохме на Затворническия кей. След като се изкачихме по множество стълби, минахме по Моста на въздишките, който над Рио ди палацо представляваше връзката между затворите и Палатата на дожите. От другата страна на този мост се намира галерия, която преминахме. Накрая стигнахме до една стая, където месер-гранде ме представи на един господин, който носеше патрицианска роба. Последният ме разгледа от главата до краката, след което му каза:

— Това е той, поставете го на сигурно място!

Този човек беше секретар на инквизиторите, благоразумният Доменико Кавали, който очевидно се срамуваше да говори венециански в мое присъствие, тъй като даде своята заповед на тосканско наречие.

Месер-гранде ме предаде на затворническия пазач на оловните килии, който стоеше с огромна връзка ключове. При охрана от двама полицаи той ме накара да изкача две малки стълби, които водеха до един коридор, от който стигнахме през една затворена врата до втори коридор, от този в трети, в чийто край пазача отвори отново една врата. Последната водеше към един мръсен таван, дълъг шест разтега и широк два разтега, който получаваше светлина през една намираща се много високо горе капандура. Помислих, че тази покривна килия е моят затвор, но се излъгах, тъй като пазачът взе огромен ключ и отвори една обкована плътно с желязо врата, която беше висока само три и половина стъпки, а в средата си имаше кръгла дупка с диаметър от осем цола и ми заповяда да вляза. Заех се да разглеждам една желязна машина, зазидана здраво в дебелата стена. Тази машина имаше форма на конско копито, беше около един цол дебела и от единия край до другия около пет цола широка. Тъкмо си мислех за какво би могла да служи тази ужасна машина, когато ключарят усмихнато ми каза:

— Виждам господине, че бихте желали да знаете за какво служи този апарат и мога да изпълня желанието ви. Когато техни превъзходителства заповядат да бъде някой удушен, то въпросният се поставя да седне върху едно столче с гърба към това вратно желязо, главата се намира в такова положение, че желязото обхваща половината от врата му. Другата страна е обхваната от една връв, която минава през тази дупка, двата края са закрепени на оста на едно въртящо се колело, а човек върти това колело, докато пациентът предаде душата си на нашия господ повелител, защото, слава богу, изповедникът не се отделя от него, докато не спре напълно дишането му.

— Това е много остроумно и аз предполагам, че вие сте човекът, който има честта да върти колелото.

Той не отговори, а само ми кимна да вляза в килията. Направих това, като трябваше да се наведа до половина. Той ме заключи и след това ме попита през решетъчната дупка на вратата какво искам да ям.

— Още не съм мислил за това — отговорих му аз.

След това той се отдалечи, като заключи грижливо всички врати.

Съкрушен и зашеметен се облегнах с лактите си върху перилото на решетъчния прозорец. Последният беше две стъпки висок и също толкова широк, шест цола дебели железни пръчки се кръстосваха и образуваха шестнадесет отвора от около пет цола в квадрат. Чрез тези отвори моята килия би била доста светла, но под капандурата, която имах срещу себе си, се намираше една греда от покривната конструкция, широка една и половина стъпка, която запречваше светлината, която бих могъл да получа от отвратителния таван. Почти пипнешком изследвах тази тъжна дупка, при което трябваше да държа главата си наведена, тъй като тя беше висока само пет и половина стъпки. Намерих, че тя образуваше три четвърти от един квадрат от два разтега. Липсващата последна четвърт бе заета от нещо като алков, където можеше да се постави едно легло, но не намерих нито легло, нито маса или стол, нито каква да е друга мебел, с изключение на една кофа, предназначението на която читателя може лесно да отгатне, и една поставена в стената дъска, широка една стъпка и намираща се на височина четири стъпки от пода. Върху тази дъска аз поставих наметката си от матова коприна, нещастно осветеното си палто и моята шапка, която беше поръбена с дантела и носеше красиво бяло перо. Горещината беше ужасна и инстинктът ме отведе механически при малкото решетъчно прозорче, което беше единственото място, където можех да подпра лактите си. Капандурата не можех да виждам, но чрез светлината, която падаше през нея върху пода на тавана, видях огромни плъхове, които се разхождаха свободно наоколо, защото омразните животни, чиито вид ми е бил винаги отвратителен, идваха без всякакъв страх чак до моето решетъчно прозорче. При тази неприятна гледка затворих бързо кръглата дупка в средата на вратата посредством едно вътрешно капаче, тъй като при едно посещение от тях кръвта ми би се смръзнала. Подпрян с ръце върху перилото на прозореца, потънах в дълбок размисъл. Тъй аз прекарах осем часа в мълчание, без да направя никакво движение.

При звука на часовника, който показваше двадесет и първия час, се стреснах и бях малко обезпокоен, че не дойде никой да ми донесе нещо за ядене и да се пренесат нещата и мебелите, от които се нуждаех, за да мога да ходя. Струваше ми се, че би трябвало да ми се донесе поне стол, хляб и вода. Нямах никакъв апетит, но знае ли човек? А никога в моя живот устата ми не е била толкова суха и горчива. Все пак, бях убеден, че преди настъпване на нощта някой ще дойде. Но когато чух, че часовникът бие двадесет и четири часа, обзе ме ярост. Заудрях с юмруци и заритах с крака по вратата, проклинах и крещях. Това продължи повече от час, но не се яви никой, а не се и даде знак, че някой е чул виковете ми. Беше тъмно като в рог. От страх, че плъховете биха могли да скочат в моята килия, затворих решетъчното прозорче и се проснах върху пода. Такова ужасно изоставяне ми се струваше неестествено и аз дойдох до заключението, че варварските инквизитори са решили моята смърт. Нямаше нужда да размислям дълго върху въпроса с какво бях заслужил едно такова мизерно отнасяне, защото колкото и старателно да проучвах моите действия, то не намирах и най-малкото основание за подобно отнасяне. Бях развратник, играч, смел в думите си и мислех само как да се насладя на моя живот, но във всичко това не виждах никакво политическо престъпление, въпреки това с мен се отнасяха като с престъпник и в моята ярост и отчаяние употребявах срещу преследващата ме ужасна тирания изрази, които трябва да предоставя на читателите си да отгатнат, тъй като приличието ми забранява да ги повторя тук. Но въпреки възбудата, въпреки глада, който започна да се чувствува, въпреки жаждата, която ме изгаряше, въпреки твърдостта на пода, върху който се бях проснал, изтощената природа заяви своите права и аз заспах. Силното ми тяло се нуждаеше от сън, у един млад и здрав човек пред тази властна нужда отстъпват всички останали нужди и в това отношение сънят може да се нарече благодетел на човечеството.

Събудих се, когато биеше полунощ. Колко страшно е събуждането, когато то изтръгва човека из илюзиите на нищото. Не можех да си представя, че съм прекарал три часа, без да почувствувам никаква болка. Лежах върху лявата си страна, и без да се помръдна протегнах дясната си ръка, за да взема носната си кърпичка, която си спомних, че бях поставил на пода вляво от мен. Опипах да я намеря и, господи! Каква изненада! Ръката ми хвана друга леденостудена ръка. Ужас премина през цялото ми тяло и косите ми настръхнаха.

Никога през живота си не съм изпитвал такъв ужас. Никога не бях вярвал, че може да съществува такъв страх, в продължение на три или четири минути седях като замаян, без да мога не само да се помръдна, но даже и да мисля. Когато най-сетне дойдох отново на себе си помислих, че ръката, която бях докоснал е била само плод на моята разгорещена фантазия. С тази надежда протегнах още веднъж ръката си и намерих отново същата студена ръка. Ужасен, издадох пронизителен вик, отместих ръката, която държах настрана и дръпнах треперещата си ръка.

Но скоро малко се поуспокоих и можех да размисля. Дойдох до заключението, че докато съм спал навярно до мен е поставен някой мъртвец, бях положителен, че той не беше там, когато легнах. „Това ще е, — си казах аз, — трупът на някакъв нещастник, когото са удушили и по този начин са поискали да ми покажат участта, която и мен очаква.“ Тази мисъл ме изкара из кожата ми, на мястото на страха се яви яростта и аз протегнах за трети път ръката си към ледената ръка. Хванах я здраво, за да се убедя напълно в отвратителния факт. Исках да стана, подпрях се на левия си лакът и почувствувах, че ръката, която държах, беше моята собствена ръка.

От тежестта на моето тяло и от твърдостта на пода, който ми служеше за пухено легло, ръката ми беше съвсем изтръпнала и беше загубила своята топлина, подвижност и чувствителност.

Това преживяване съдържаше наистина нещо комично, но то съвсем не ме развесели, по-скоро събуди в мен най-черни мисли. Припомних си, че бях на едно място, където истината щеше да изглежда лъжа, защото и лъжливото изглеждаше истинско, където разсъдъкът загубваше половината от своите права и където болезнената фантазия караше разумът да стане жертва или на неоснователна надежда, или на ужасно отчаяние. Реших да бъда внимателен в това отношение и за пръв път в живота си, на тридесетгодишна възраст, повиках на помощ философията. Носех нейните зародиши в душата си, но дотогава не бях имал нужда да ги употребя.

Вярвам, че повечето хора умират без никога да са мислили и причината за това не е само липсата на ум и разум, а се дължи на това, че способността да се мисли никога не се е проявявала чрез някакво извънредно събитие, което да я откъсва от всекидневните привички.

След преживяната възбуда, за сън не можеше да се мисли повече. Но защо трябваше да стане? При ниския таван не можех да стоя прав. Останах седнал и при съществуващите обстоятелства това можеше да бъде единствено разумно решение. Тъй седях до четири часа сутринта, когато се яви здрачевината на новия ден, а едно предчувствие ми казваше, че ще бъда освободен. Горях от желание за отмъщение. Видях се начело на народ, който събаря правителството, което упражняваше насилие върху мен, избивах безмилостно всички аристократи, всичко трябваше да бъде направено на пух и прах. Лудувах в трескаво въображение. Познавах виновниците на моите страдания и в мисълта си разрушавах извора, от който те извираха. Възобновявах отново естественото право, според което хората трябва да се подчиняват само на закона и да бъдат съдени само от подобните им въз основа на признати от тях закони. С една дума, строях въздушни кули. В такова състояние се намира човек, когато е обзет от някоя голяма страст. Той не забелязва, че онова, което го ръководи не е разумът, а неговият най-голям враг — гневът.

Трябваше да чакам по-малко отколкото бях предположил и това малко ме успокои. В четири и половина часа мъртвата тишина на това място, истински ад за живи хора, бе нарушена от скърцането на ключалката.

— Имахте ли време да обмислите какво искате да ядете? — извика с дрезгавия си глас моят тъмничар през дупката за гледане.

Отговорих му, че желая оризена супа, варено месо, печено, хляб, вино и вода. Забелязах, че простакът беше учуден, че не чува оплаквания, каквито той очакваше. Отиде си, но се върна след четвърт час, за да ми каже:

— Учудвам се, че не искате да получите легло и необходимите мебели, защото ако си въобразявате, че сте доведен тук само за една нощ, то лъжете се.

— Тогава донесете ми всичко, което считате за необходимо.

— Какво да донеса? Ето ви молив и хартия — напишете ми.

Написах му откъде да вземе ризи, чорапи, различни дрехи, легло, маса и стол, освен това поисках книгите, които Месер-гранде ми бе взел, хартия, пера и пр. След като му прочетох всичко това, тъй като дебелакът не можеше да чете, той ми каза:

— Зачеркнете, господине, зачеркнете! Зачеркнете книгите, хартията, перата, огледалото, бръснача. Тук всичко това са забранени неща. И след това ми дайте пари, за да ви купя ядене за обяд.

Имах в себе си три цехини, дадох му една от тях и той се отдалечи. Както научих по-късно, бил е зает в продължение на един час в различните ходове да обслужва още седем други затворници, които се намираха разделени един от друг, за да се направи всякакво сближаване между тях невъзможно.

Към обяд ключарят дойде пак, с него бяха пет затворнически прислужници, които трябваше да обслужват политическите престъпници. Той отвори моята килия, за да могат да се нанесат поисканите от мен мебели и обяда ми. Леглото бе поставено в алкова, а яденето ми върху малка маса, приборът ми се състоеше от една лъжица от слонова кост, която той беше купил с дадените от мен пари, вилица, нож и всякакви други остри предмети бяха забранени. Накрая ми каза:

— Поръчайте какво искате да ядете утре, защото мога да идвам само веднъж на ден при изгрев-слънце. Високо благородният секретар ми заповяда да ви кажа, че той ще ви изпрати подходящи книги, исканите от вас са забранени.

— Изкажете му моята благодарност за милостта, че ме е оставил да бъда сам в килията.

— Ще направя каквото желаете, но вие не сте прав, като се подигравате по такъв начин с него.

— Не се подигравам, мисля, че е по-добре да бъда сам, отколкото с престъпниците, които навярно се намират тук.

— Как господине, престъпници? Благодаря за това! Тук са само честни хора, които наистина поради причини, известни само на техни превъзходителства, трябва да се държат отделени от обществото. Вие сте поставен сам, за да бъдете наказан още по-тежко. Наистина ли желаете да благодаря за това от ваше име?

— Не знаех това.

Глупакът имаше право, разбрах тава скоро. Когато човек е затворен сам, той няма никаква възможност да се занимава. Когато човек е сам на тъмно място, където не може да се вижда, където идва само веднъж през деня тъмничарят, за да донесе яденето, където може да ходи само прегърбен, тогава той е най-нещастният човек. Тогава предпочита да бъде в ада, ако вярва в него, само за да има компания. Това чувство е толкова силно, че най-сетне желаех да имам за другар дори някой убиец, някой чумав, някоя мечка. Самотата зад ключалката довежда човека до отчаяние, но за да се повярва в правотата на това твърдение човек би трябвало, може би, да го преживее сам. А не бих пожелал и на неприятелите си да имат такива преживявания. Ако един научно образован човек би получил в моето положение пера, мастило и хартия, то нещастието му би се намалило с девет десети, но палачите, които ме преследваха, съвсем не мислеха да облекчават положението ми.

Когато ключарят си отиде, поставих моята маса под дупката, за да имам малко светлина и седнах да ям, но ми беше невъзможно да изям повече от няколко лъжици супа. Не бях ял почти четиридесет и осем часа и затова не беше чудно, че бях болен. Прекарах целия ден седнал в креслото си и мислех само за книгите, които ми бяха милостиво обещани. Цялата нощ не можах да заспя, тъй като плъховете вдигаха шум, а часовникът от кулата на Сан Марко биеше тъй силно, че все едно беше в моята стая. Но тази двойна мъка не беше единствената, която трябваше да изтърпя. Струва ми се, че само малко читатели биха могли да си създадат понятие за това, което искам сега да съобщя, хиляди бълхи се наслаждаваха по цялото ми тяло. Малките насекоми смучеха кръвта ми с неописуемо упорство и настървение. От техните непрестанни хапания получих буквално спазми, те отравяха цялата ми кръв.

С настъпване на деня, дойде Лоренцо — тъй се казваше моя тъмничар — и каза да се направи леглото ми и да се измете и почисти стаята ми. Един от неговите полицаи ми поднесе вода, за да се измия. Поисках да изляза на тавана, но Лоренцо ми каза, че това е забранено. Даде ми две дебели книги. Не ги отворих, защото не бях сигурен дали ще мога да потисна първия израз на неодобрение, за което те навярно биха ми дали повод, и който шпионинът, естествено, би съобщил на своите господари. След като остави яденето ми и два разрязани лимона, той си отиде.

Щом останах сам, изядох бързо супата, докато е топла, след това пристъпих с книгата до прозорчето и видях с удоволствие, че ще бъде възможно да чета. Разгледах заглавието, то гласеше: „Мистичният град на исусовата сестра Мария, наречен д’Аграда“ Нямах никакво понятие каква може да бъде тази книга. Втората беше от един йезуит на име Каравита. Този йезуит, един лицемер, както всички негови събратя, препоръчваше едно ново обожаване на свещеното сърце на нашия спасител Исус Христос. От всички човешки части на нашия божествен спасител трябва според мнението на автора, сърцето да се обожава особено много. Своеобразна идея на един невеж глупак, която ме ядоса още от първата страница, защото ми се стори, че сърцето, съвсем не е по-достойна вътрешна част, отколкото белия дроб, стомаха или някой друг орган. Мистичният град малко ме заинтересува.

Изчетох всичко, което възбудената фантазия на една испанска девица може да създаде — една прекомерно набожна и меланхолична испанска девица, която в усамотението на нейния манастир е имала за съветници на съвестта си само невежи, лицемерни, двулични попове. Всички нейни фантастични и невъзможни видения бяха украсени с красивото име откровения. Като привърженица и особено като интимна приятелка на светата дева, тя получила от самия господ заповедта да опише живота на неговата божествена майка. Необходимите указания, които никой не е могъл да прочете никъде са й били съобщени от свети дух.

Тя започваше живота на Мария не от деня на нейното раждане, а от нейното неопетнено зачеване в утробата на майка й. Тази сестра Мария д’Аграда беше игуменка на женски францискански манастир, който беше основала сама в своя роден град. След като бе разказала подробно всичко, което нейната божествена героиня бе направила през деветте месеца, прекарани от нея в тялото на майка й, тя съобщаваше, че на тригодишна възраст измела къщата. При това помагали са й деветстотин прислужници, все ангели, които Бог определил сам за тази служба. Тези ангели стояли под специалните заповеди на техния княз Михаил, който уреждал контактите между тях и бога.

Учудващото в тази книга е, че способният да разсъждава читател добива непрекъснатото убеждение, че крайно фанатизираната авторка не е открила нищо, тъй като откритието не може да стигне толкова далеч, всичко е чиста вяра, казана с пълно убеждение. Това са видения на един напрегнат мозък, който без никаква сянка от гордост, упоен от бога, не мисли да открие нищо друго, освен онова, което светият дух му внушава.

Тази книга беше отпечатана с разрешението на всесветата и всеужасна инквизиция. Не можех да се съвзема от учудване. В моята душа книгата не предизвикваше, нито увеличаваше някаква склонност към набожност, нито даже най-простото желание за вярване, а напротив, даде ми основание да считам всички наши мистични, а дори и догматични предания за басни.

Книги като тази не могат да останат без въздействие, защото читател, чиято душа е по-чувствителна и по-достъпна за обикновеното, отколкото моята е изложен на опасността да стане като тази бедна девица духовидец и графоман.

Понеже трябваше да се занимавам с нещо, то прекарах цяла седмица върху това майсторско творение на безумието, което явно беше произлязло от един разстроен мозък. Пазех се да кажа нещо на ключаря относно това хубаво творение, но постепенно започнах да се чувствувам силно повлиян от него.

Щом заспивах, чувствувах чумата, с която сестра д’Аграда беше заразила духа ми, който от меланхолията, лошото хранене, липсата на въздух и движение и от ужасната неизвестност за онова, което ми предстои, беше отслабнал. Когато при събуждането си си спомнех за безумните си сънища, трябваше да се смея. Ако бях имал необходимото за писане, то бих го използувал великолепно и навярно бих създал в килията си едно съчинение, което би било още по-смахнато от това, избрано за мен толкова остроумно от господин Кавали.

От този опит узнах колко се лъжат онези, които приписват на човешкия ум известна позитивна сила, тази сила е само относителна и ако човек се наблюдава внимателно, ще открие в себе си само слабости.

Разбрах, че човек може да се побърка, макар че това става рядко, защото нашият разсъдък прилича на барута, който наистина се запалва много лесно, но все пак не се запалва никога, ако не дойде в допир с искрата, книгата на испанката притежаваше всички качества да побърка един човек, но за да упражни отровата върху него това действие, той трябва да бъде изолиран — да бъде тикнат под оловните покриви — и да му се отнеме всякакво друго занимание.

Когато през ноември 1767 година пътувах от Пампелуна за Мадрид, кочияшът ми Андреа Капело спря за обяд в един град в Стара Кастилия. Намерих този град толкова тъжен и отвратителен, че пожелах да узная името му. О, колко сърдечно трябваше да се смея, когато казаха, че това било градът Аграда.

Тук значи, си казах аз, мозъкът на смахнатата светица е измъдрувал чудното майсторско творение, с което без господин Кавали, никога не бих се запознал! Един стар свещеник, комуто вдъхнах най-голямо уважение, когато го запитах за обичащата истински биографка на божията майка, ми показа даже мястото, където тя е писала и ме увери, че бащата, майката, сестрата и всички роднини на блажената биографка са били всички големи светци. Той ми каза — и това беше вярно — че испанското правителство в Рим извършва нейното признаване за светица едновременно с това на достопочтения Палафокс. Може би този мистичен град даде нужния талант на отец Малагрида, за да опише живота на света Ана, който му беше продиктуван също от светия дух. Но бедният дявол трябваше да изтърпи за това мъчение. Едно основание повече, за да бъде обявен за светец, в случай, че ужасното общество възкръсне и стане отново всесилно, което е тайната цел, към която то се стреми.

След девет или десет дни парите ми свършиха. Лоренцо ми поиска.

— Нямам вече!

— Откъде да взема?

— От никъде.

Това, с което правех впечатление на този невеж, алчен, бъбрив и любопитен човек беше моето мълчание и отговорите ми само с единични думи.

На следния ден ми каза, че трибуналът ми е определил дневно по шестдесет солди, парите ще останат в него, но ще ми дава сметка всеки месец и остатъкът ще се употребява според желанието ми.

— Ще ми носиш два пъти седмично Лайденски вестник.

— Невъзможно! — това не е позволено.

Седемдесет и пет лири месечно бяха повече отколкото се нуждаех, тъй като не можех вече да се храня, голямата горещина и причиненото от лошото хранене изтощение, ме бяха съвсем обезсилили.

Бяха настъпили кучешки дни, слънчевите лъчи падаха в килията ми с такава сила, че се намирах като в баня. Потта течеше по бедното ми тяло отляво и отдясно на креслото, върху което трябваше да седя съвсем гол.

От четиринадесет дни линеех в този ад и не бях имал нито едно изпразване на червата си. След изтичане на това почти невероятно дълго време, природата заяви своите права и помислих, че е настъпил последният ми час. Хемородиалните вени бяха толкова подути, че тяхното напрежение ми причиняваше непоносими болки. На този тъжен престой в оловния затвор дължа болезненото си страдание, което оттогава не можах да излекувам. Същите болки се явяват от време на време отново, макар и не в такава степен, те ми напомнят за причината и не допринасят с нищо да направят спомена за това време приятен. Ако медицината не може да ни посочи средствата, за да лекуваме всички болести, то тя ни дава сигурни средства да придобием страдания от най-различно естество. С тази болест спечелих в Русия комплименти, там на нея се отдава такава голяма стойност, че не смеех да се оплача от нея, когато десет години по-късно пребивавах в тази страна. Нещо подобно ми се случи в Константинопол, когато веднъж имах хрема и се оплаках от това, в присъствието на един турчин, последният изказа мнението, че едно християнско куче не е достойно за такова щастие.

На петнадесетия ден ме нападна силна треска и аз останах да лежа в леглото. Не казах на Лоренцо нищо за това, но когато на следващия ден видя, че яденето, което ми беше донесъл, е непокътнато, той ме попита как се чувствувам.

— Много добре.

— Това не е възможно, господине, защото не ядете. Вие сте болен и ще познаете великодушието на трибунала, който ще ви даде безплатно лекар, хирург и лекарства.

Той излезе и се върна след три часа без своите телохранители. Носеше в ръка една свещ и се следваше от една почтителна личност: лекарят. Лежах в огъня на треската, която от три дни не беше ме оставяла. Той пристъпи към леглото ми и започна да ме разпитва. Казах му, че с изповедника и с лекаря си говоря само на четири очи. Докторът каза на Лоренцо да излезе, но той отказа. Лекарят си отиде, като ми каза, че се намирам в смъртна опасност. Точно това исках, защото при тези условия, за мен животът не беше най-голямото благо. От друга страна, изпитах известно задоволство от мисълта, че по този начин моите безмилостни преследвачи щяха да бъдат принудени да разберат колко безчовечно и ужасно беше тяхното отнасяне с мен.

Четири часа по-късно чух пак шума от ключалката и лекарят влезе отново. Този път той носеше сам свещта, а Лоренцо остана навън. Бях отслабнал толкова много, че на слабостта си дължах истинско спокойствие. Благодетелната природа беше освободила действително болния човек от мъките на скуката. Бях възхитен, че подлият ми тъмничар бе останал навън, защото откакто ми беше обяснил вратното желязо, се отвращавах от него.

Беше ми нужно по-малко от четвърт час да осветля доктора върху всичко.

— Ако искате да оздравеете — каза ми той — не бива да бъдете повече тъжен.

— Напишете рецептата и я отнесете на единствения аптекар, който може да я изпълни. Господин Кавали е лошият лекар, който ми даде „Сърцето на Исуса“ и „Мистичният град“.

— Твърде е възможно треската и хемороидите да дължите на тези две отрови. Няма да ви изоставя.

Той си отиде, след като приготви собственоръчно една слаба лимонада, от която ми каза да пия по-често. Прекарах нощта в полусъзнание и сънувах хиляди мистични глупости.

На следната сутрин той дойде отново с Лоренцо и един хирург, който ми направи кръвопускане. Даде ми едно шише бульон и лекарството, което трябваше да взема вечерта.

— Издействувах разрешението — каза ми той — да ви поставят в таванското помещение, където горещината не е толкова голяма и въздухът не е толкова лош като тук.

— Отказвам се от тази милост, понеже се отвращавам от плъховете, за които вие не знаете и които сигурно биха дошли в леглото ми.

— Каква мизерия! Казах на господин Кавали, че без малко е щял да ви убие с книгите си, той ме натовари да му ги върна и да ви дам вместо тях Боеций. Ето го.

— Много съм ви благодарен за това, той е по-добър от Сенека. Ще ми подействува добре.

— Оставям ви ечемичена вода и един необходим инструмент, гледайте да оздравеете.

Той ме посети четири пъти и успя да ме спаси. Моят темперамент направи останалото и скоро апетитът ми се върна. В началото на септември бях вече напълно здрав, не ме измъчваха повече никакви телесни страдания, освен ужасната горещина, насекомите и скуката — защото не можех да чета непрекъснато Боеций.

Един ден Лоренцо ми каза, че имам позволение да напускам килията си, за да се мия навън по времето, когато се оправя леглото ми и се измита. Използувах този израз на милост, за да правя движения през тези десет минути, докато траеше почистването. Тъй като се движех много бързо, плъховете се страхуваха и не смееха да се показват. Същия ден Лоренцо ми даде сметка за парите ми, той ми дължеше тридесет лири. Оставих му ги, като му казах, да отслужи с тях литургии. Бях убеден, че ще ги употреби съвсем за друго, а той ми благодари с тон на задоволство, от който разбрах, че свещеникът ще бъде той. Същото правех всеки месец и не видях никога квитанция от попа, който е отслужил литургиите, по този начин от парите все още имаше известна полза.

Живеех тъй ден за ден. Всяка вечер се утешавах с надеждата, че на следния ден ще бъда освободен. И тъй като всеки ден оставах излъган в тази си надежда, нещастният ми мозък ми внуши, че това ще стане непременно на първи октомври. В този ден именно, започва властта на новите инквизитори. Според тези изчисления моето задържане трябваше да трае до сменяването на сегашните инквизитори, поради тази причина не бях видял нито веднъж секретаря, който в противен случай би ме посетил, за да ме изслуша, изследва, да ме изобличи в престъпление и да ми съобщи присъдата. Струваше ми се, че срещу това не беше възможно никакво възражение, тъй като то беше напълно естествено, но това заключение беше погрешно под оловните покриви, където нищо не става съобразно естествените помисли. Въобразих си, че инквизиторите навярно са разбрали моята невинност и своята несправедливост и ме задържат още в затвора само за форма, за да не изложат името си с петното на несправедливостта. В резултат на това заключих, че те ще ми възвърнат свободата в момента, когато оставят жезъла на своята нечувана власт. В душата ми цареше такова спокойствие, че се чувствувах в състояние да им простя и да забравя обидата, която ми бяха нанесли. Как биха могли господата, си казвах аз, да ме представят тук на милостта на своите приемници, на които те не биха могли да представят нещо съществено, за да оправдаят осъждането ми? Струваше ми се невъзможно, че биха могли да ме съдят и да изготвят присъдата ми, без да ми я съобщят, без да ми посочат даже причината за моето затваряне. Правотата ми се струваше неоспорима. Съобразно с това, правех своите изводи, но не биваше да търся основания в разума срещу един трибунал, отличаващ се от всички трибунали по земята със своето своеволие и самовластие. Достатъчно е инквизиторите да започнат срещу някого процес, с това той е вече виновен и защо е нужно да се говори повече с него? А щом като е вече осъден, защо е нужно да му се съобщава присъдата? Неговото съгласие не е необходимо, и затова те са на мнение, че е по-добре да се остави на нещастника поне надеждата, защото и да му се каже всичко, с това той няма да излезе нито час по-рано от затвора.

Мъдрият не оставя да му се въздействува от други при извършване на работата му, а работата на трибунала във Венеция е да съди и да осъжда. Виновният е една машина, която няма нужда да се намесва в тяхната работа и да допринася със своето участие. Той е само един пирон, който трябва да се чука по главата, за да се забие в стената.

Познавах само отчасти привичките на чудовището, в чиито лапи се намирах, но съществуват неща, които човек не може да знае добре, преди да ги е преживял.

В последния ден на септември прекарах безсънна нощ, очаквах с ужасно нетърпение настъпването на новия ден — толкова сигурен бях, че в този ден ще придобия отново свободата си. Господството на подлеците, които ми я бяха отнели, се свършваше, но денят настъпи, Лоренцо дойде както обикновено и не ми съобщи нищо ново. В продължение на пет или шест дни бях в ярост и отчаяние. Тогава си внуших, че поради причини, които ми беше невъзможно да отгатна, искат да ме държат затворен до живот. На тази отвратителна мисъл трябваше да се смея. Защото знаех, че ще остана само още късо време роб, тъй като бях решил да поставя край на затворничеството си, дори това да е свързано с опасност за живота ми. Знаех, че ще успея или да избягам, или да намеря смъртта.

В началото на ноември обмислях сериозно плана да напусна насила едно място, където бях затворен противозаконно и този план беше единствената ми мисъл. Измъчвах мозъка си да намеря начинът, по който бих могъл да осъществя един такъв план. Обмислях хиляди начини, един от друг по-смели, но винаги се явяваше някакъв нов начин, като се отказвах от този, на който преди това бях дал предимство.

По време на тази изморителна за въображението ми работа стана едно особено събитие, което ми даде възможност да осъзная в какво печално състояние се намираше моят дух.

Стоях в килията и гледах нагоре към капандурата и намиращата се под нея дебела греда. Внезапно видях тази греда да се движи или по-точно да се обръща на дясната си страна и след това бавно и равномерно да се връща в първоначалното си положение. Понеже загубих едновременно и равновесието си, то разбрах, че това беше земетресение. Лоренцо и полицаите, които в този момент излизаха от затвора ми казаха, че и те също са почувствували люлеенето. Това събитие предизвика у мен радостно настроение, което прикрих, без да кажа нито дума.

Четири или пет секунди след това същото люлеене се повтори и аз извиках неволно „Още веднъж! Още веднъж! Но по-силно!“ Полицаите избягаха ужасени от тази мнима безбожност на един отчаян луд.

Когато те си отидоха, размислих и разбрах, че срутването на Големия палат считах като една от възможностите, чрез които бих могъл да възвърна свободата си, огромното здание ще се срине и аз ще се намеря здрав и читав, и разбира се, свободен на Марковия площад, където в най-лошия случай можех да бъде погребан под развалините. В положението, в което се намирах, човек счита свободата за всичко, а животът за нищо, или за много малко. Всъщност, бях вече на път да полудея.

Това земетресение беше във връзка с голямото земетресение, което по същото време разруши Лисабон.

[1] Мебел, подобна на шкаф със сглобяема дъска за писане и чекмеджета за съхраняване на книжа. — Б.пр. ↑

[2] Това женско име е много загадъчно, би могло да се помисли, че дарителката на ръкописа е М.М. Може би Матилда е името, което тя е носила, преди да стане калугерка. Всеки случай в манастира се е казвала Мария Магдалена (М.М.). Това се доказва от свидетелството на Бартолд, който в оригиналния текст на Казанова е видял зачеркнатото, но все пак ясно четящо се име. — Бел.ред. ↑

Глава двадесет и девета

Различни случки. Съзатворници. Приготовления за бягство. Преместване в друга килия.

За да може читателят да разбере бягството ми от оловните килии, трябва да го запозная с обстановката.

Оловните килии, които служат за затвор на политически престъпници, не са нищо друго, освен таванските помещения на големия дворец, а килиите са добили името си от големите оловни плочи, с които е покрит дворецът. До тях може да се стигне само чрез входната врата на двореца или през зданието за арестуваните или по споменатия вече от мен мост, така нареченият Мост на въздишките. Пътят за тях води само през голямата зала, в която се събират инквизиторите и единствен секретарят има ключ от нея, който той поверява на ключаря само за кратко време, от което последният се нуждае, за да обслужи сутрин затворниците. Това обслужване става на разсъмване, защото по-късно слугите на затвора биха били забелязани на идване и отиване от хората, които имат работа с членовете на Съвета на десетте. Този съвет се събира всеки ден в една съседна зала, така наречената Бусола и през тази зала трябва да минават пазачите винаги, когато искат да отидат в оловните килии.

Килиите са разположени под покривите на двете фасади на двореца. Три лежат на запад — към тях спада и моята — четири — на изток. Дъждовната тръба откъм западната страна води в дъното на двореца, другата води отвесно в канала, наречен Рио ди Палацо. Килиите от тази страна са много светли и в тях може да се стои прав, не е такъв случаят с килията, в която се намирах аз и която наричат la trave, поради огромната греда, която ме лишаваше от светлина. Подът на моята килия се намираше точно над тавана на залата на инквизиторите, които се събираха в нея обикновено нощем, непосредствено след дневното заседание на десетте, в което участвуват и те тримата.

Познавах точно обстановката и неизменните навици на инквизиторите. Единственото средство за бягство, или най-малко единственото, на което можех да разчитам на успех, беше пробиването на пода на моята килия. Но за това имаше нужда от инструменти, а това бе трудна работа на едно място, където всяка връзка с външния свят бе забранена, където не се позволяваха нито посещения, нито размяна на писма с когото и да било. За да подкупя някой полицай, би трябвало да имам много пари, а аз нямах нищо. Да приемем също, че ключарят и двамата слуги на затвора биха се оставили доброволно да бъдат удушени — защото нямах никакво оръжие, освен ръцете си, — то трети пазач стоеше винаги на стража пред вратата на коридора. Той държеше последната заключена и я отваряше само ако другият, който искаше да излезе, му кажеше паролата. Въпреки всички пречки, аз се занимавах само с мисълта за моето бягство и понеже не намирах в Боеций никакво средство, престанах да го чета. Бях убеден, че можех да намеря такова средство само чрез обмисляне и затова не си позволявах и най-малката мисъл, която не се отнасяше до него.

Винаги съм бил на мнение, че когато някой си втълпи в главата да успее в нещо и когато се занимава само с постигането на този план, то той ще постигне своята цел. Въпреки всички трудности този човек ще стане велик везир или папа, ще провали някоя монархия, при положение, че той започне навреме и че притежава нужния разум и издържливост, защото щастието презира старостта, а без помощта на щастието, човек не може да се надява на успех и затова старите хора не ги бива за нищо. За да имаме успех, трябва да разчитаме на щастието си и да не се отчайваме от неуспехите. Това е обаче едно от най-мъчителните политически пресмятания.

Към средата на ноември Лоренцо ми каза, че месер-гранде имал един нов затворник. Новият секретар, господин Бузинели, му заповядал да го постави в най-лошата килия, следователно, щял да го доведе при мен. Той ме увери, че му изтъкнал, че съм считал за особено благоволение да имам килия само за мен. Секретарят му отговорил, че по време на четирите месеца сигурно съм станал по-разумен. Това съобщение не ми бе неприятно, още по-приятно ми бе да чуя за сменяването на секретаря. Този Пиетро Бузинели беше добър човек, с когото се бях запознал в Париж.

След обяд чух ключалката да изскърцва. Дойде Лоренцо с двама полицаи и доведе млад човек, облян в сълзи. Той му свали белезниците, заключи отново вратата и си отиде, без да му каже ни дума. Аз лежах върху леглото си, където той не можеше да ме види. Неговата изненада ме развесели. Понеже имаше щастието да бъде седем или осем цола по-нисък от мен, той можеше да стои прав. Отначало той разглеждаше моето кресло, което, без съмнение, считаше предназначено за негова употреба. След това видя Боеций върху перилото на прозореца, взе книгата, отвори я и я захвърли отново с някаква досада — беше написана на латински и едва ли можеше да му послужи. Той продължи изследването на килията, обърна се наляво, опипа стената надлъж и остана много изненадан, когато намери дрехи. Дойде до алкова, протегна ръката си, докосна ме и ме помоли почтително за извинение. Поканих го да седне и с това нашето запознанство бе извършено.

— Кой сте вие?

— Казвам се Маджорино и съм от Винченца. Моят баща е кочияш в дома Поджана, до единадесетата година ме караше да ходя на училище, където се научих да чета и пиша, след това бях пет години ученик при един бръснар и изучих добре този занаят. След това отидох камердинер при граф Х. От две години насам служех при този господин, когато неговата дъщеря се завърна от манастир вкъщи. Натовариха ме да я фризирам. След време се влюбих в нея и й вдъхнах една страст, която бе също толкова голяма, колкото моята.

След като се бяхме заклели стотина пъти да си принадлежим вечно само един на друг, се отдадохме на повелителната нужда да си докажем взаимно нашата нежност. Резултатът бе, че скоро състоянието на младата графиня издаде връзката ни. Една слугиня в къщата, набожна стара жена, откри първа нашето споразумение и състоянието на моята любовница. Затова тя каза, че трябва да съобщи на баща й, но моята приятелка успя да я предума да мълчи, като я увери, че през следната седмица сама ще каже всичко на баща си чрез своя изповедник. Тя ме уведоми за всичко и вместо да отиде на изповед, направихме нашите приготовления за бягство. Тя присвои значителна сума пари и няколко диаманта, които бяха принадлежали на нейната покойна майка, и тази нощ трябваше да отпътуваме за Милано. Но вчера след обяд бях повикан при графа, той ми даде едно писмо и ми каза да отпътувам за Венеция и да го предам лично на лицето, до което е адресирано. Той говори тъй спокойно и благосклонно към мен, че не можех да подозра ни най-малко каква съдба ми бе определил.

Взех наметалото си и се сбогувах набързо с моята малка жена, като я уверих, че ще се върна скоро. Тя беше по-проницателна от мен, или имаше само някакво предчувствие за моето нещастие — с една дума, стана й зле. Пристигнах с голяма бързина във Венеция и побързах да предам съдбоносното писмо. Казаха ми да почакам за отговор и щом го получих отидох в една кръчма, за да пия нещо. Но когато излязох от кръчмата, арестуваха ме и ме отведоха в караулната, където ме държаха до момента, когато ме доведоха тук. Мисля, господине, че мога да считам младата графиня за моя жена.

— Лъжете се.

— Но природата…

— Природата увлича оногова, който я слуша, само за да го накара да извърши глупости, докато го пъхнат под оловните покриви.

— Аз съм значи под оловните покриви?

— Като мен.

Бедният млад човек заплака горчиво. Той беше красив младеж, откровен, почтен и извънредно силно влюбен. Простих вътрешно на графинята и решително осъждах нейния баща графа, че бе изложил дъщеря си на изкушението от общуването с един красив и чувствителен млад човек. Когато овчарят пусне вълка в кошарата си, не бива да се оплаква, ако беда постигне стадото му. Неговите сълзи и жалби не се отнасяха до него самия. Всичките му чувства принадлежаха само на приятелката му. Той мислеше, че ключарят ще се върне, за да му донесе легло и нещо за ядене, извадих го от това заблуждение и му предложих от моите провизии. Толкова му тежеше на сърцето, че не можеше да яде нищо. Вечерта му дадох моя сламеник и той прекара нощта на него, защото макар че очевидно беше чист, не исках да го пусна да спи при мен, тъй като се страхувах от влиянието на сънищата на един влюбен. Той не схващаше вината си и не разбираше също, защо графът бе почувствувал нуждата да накара да го накажат публично, за да спаси по такъв начин честта на дъщеря си и на семейството си. На следния ден му донесоха един сламеник и ядене за петнадесет солди, които трибуналът му беше определил от благоволение или от милосърдие, защото думата справедливост явно бе чужда за това отвратително учреждение. Казах на ключаря, че моето ядене ще стигне и за двама ни, че може да употреби отредените за младия човек пари, за да нареди да му четат литургии. Той прие с радост това. След като го поздрави, че е дошъл при мен, той ни каза, че можем да се разходим половин час из тавана. Намерих тази разходка отлична за моето здраве и за моя план за бягство, който можах да изпълня едва единадесет месеца по-късно. На единия край на това място за игра на плъховете видях една купчина стари мебели, които бяха нахвърляни по пода вдясно и вляво от два големи сандъка, зад тях лежеше голяма купчина хартии, съшити в тетрадки. Взех една дузина от тези тетрадки със себе си и видях, че бяха дела по криминални процеси.

Намерих това четиво много забавно, защото ми бе позволено да чета това, което по това време сигурно се държеше в строга тайна. Четях своеобразни отговори на опасни въпроси, преписките се отнасяха до прелъстявания на девици, отишли твърде далеч в нежностите си с ръководители на девически възпитателни институти, прегрешения на изповедници спрямо ония, които се изповядват пред тях, хомосексуални отношения на учители с техни възпитаници, укривания и измами на настойници. Някои от тези процеси бяха отпреди двеста или триста години, старинният стил и особените обичаи на онова време ме забавляваха в продължение на часове. Между вещите, които лежаха по пода, видях бутилка за стопляне, лопата за печка и ръжен, стари светилници, пръстени, гърнета и даже едно църкало за клизма. Помислих си, че някой знатен затворник трябва да е бил облагоприятствуван с позволението да употребява всички тези предмети. Но най-много от всичко ме заинтересува едно съвсем право, дебело колкото палец, дълго стъпка и половина желязо. Не пипнах нищо, тъй като плановете ми не бяха достатъчно назрели, за да вземат една определена насока.

Една сутрин към края на месеца отведоха моя другар и Лоренцо ми каза, че бил поставен в килиите. Тези килии се намират в обикновеното здание за арестантите и принадлежат на държавните инквизитори.

Затворените там имат привилегията да викат ключаря, когато имат нужда от него. Те са тъмни, но има маслена лампа, която дава светлина на затворниците. Опасност от пожар не съществува, понеже всичко е от мрамор. Много по-късно научих, че нещастният Маджорино прекарал в този затвор пет години и че оттам бил изпратен за десет години в Чериго. Дали някога се е върнал свободен оттам, не зная. Правеше ми добра компания и аз забелязах това веднага, щом си отиде, защото веднага изпаднах отново в меланхолия. Имах щастието да не ми се забрани разрешената ми половинчасова разходка из тавана. Така се заех да разгледам по-внимателно всички намиращи се там предмети. Един от двата сандъка беше пълен с хубава хартия за писане и рисуване, с неподрязани пера и с кълба конци, другият бе закован. Едно парче изгладен чер мрамор, дебело един цол, дълго шест цола и широко три цола привлече погледа ми, взех го, и макар че не знаех какво бих правил с него, го скрих грижливо в моята килия под ризите си.

Осем дни след отвеждането на Маджорино Лоренцо ми каза, че по всички изгледи скоро съм щял да имам отново компания. Моят тъмничар си беше въобразил, че аз никога не го питам нищо, защото вярвам, че не знае нищо. Това раздразни неговата суетност и за да ми докаже, че се лъжа, той започна да дърдори, без да го питам. Така, той каза:

— Вярвам, господине, че вие ще имате често посещения, защото всяка от другите шест килии има вече по двама затворника, които не могат да се пратят в кватрото.

Тъй като не му отговорих, след малко продължи.

— В кватрото затварят безразборно всевъзможни хора, които са осъдени там. Затворниците, които като вас са под мой надзор в оловните килии, са все високопоставени хора, които се наказват само за работи, за които любопитните не бива да узнаят нищо. Ако знаехте, господине, какви другари по съдба имате. Бихте се учудили, тъй като за вас с право се говори, че сте умен господин… но ще ми простите… Вие знаете, че умът не може да послужи за нищо, когато човек е тук, горе… Вие ме разбирате. Петдесет солди дневно, това е вече нещо… Един венециански гражданин получава три лири, един благородник — четири, а един граф чужденец — осем. Струва ми се, че трябва да зная това, защото всичко минава през моята ръка.

И той започна да пее за себе си хвалебствена песен, и то все с отрицания:

— Аз не съм крадец, нито предател, нито лъжец, не съм алчен, нито зъл, нито груб, както всички мои предшественици, и когато съм изпил половин литър повече, ставам още по-добър. Ако баща ми ме беше изпратил на училище, бих се научил да чета и пиша и днес бих бил, може би, месер-гранде, но това не е моя вина. Господин Андреа Диедо ме цени и моята жена, която е едва на двадесет и четири години и всеки ден готви ядене за вас, го посещава, когато иска, и той я пуска да влиза без церемонии, даже и когато е в леглото, едно благоволение, което той не оказва даже и на сенатор. Обещавам ви, че ще получите всички нови пришелци, но винаги за късо време, защото, щом секретарят чуе от собствената им уста всичко съществено, той ги изпраща на определеното им място, в кватро, в някое укрепление или в Левант. Ако са чужденци, изпращат ги през границата, защото правителството смята, че няма правото да се разпорежда с поданиците на чужд княз, макар и да са били на служба на републиката. Мекотата на Трибунала е безпримерна, няма друг съд в света, който да осигурява на своите затворници по-големи удобства. Приемат за жестока забраната на Трибунала да се пише или да се правят посещения, но това е глупост, защото с писане и посещения се губи само време. Ще ми кажете, че вие и без това няма какво да правите, но ние, другите, не можем да кажем същото и за себе си.

Така гласеше горе-долу първата кратка реч, с която дангалакът ме удостои, и трябва да призная, че той ме забавлява. Видях, че ако човекът беше по-малко глупав, би бил сигурно много подъл. Реших да използувам неговата глупост.

На следния ден ми доведоха нов другар, с когото първия ден се отнесоха по начина, както се бяха отнесли с Маджорино. И видях, че трябваше да кажа да ми купят втора лъжица от слонова кост, тъй като, понеже новодошлият не получаваше първия ден нищо, то аз се считах задължен да му окажа гостоприемство.

Моят нов другар ми направи дълбок поклон, понеже с брадата си, която беше вече четири цола дълга, правех много по-голямо впечатление, отколкото с ръста си. Лоренцо ми заемаше често една ножица, за да си изрязвам ноктите, но му бе забранено под страх на най-голямо наказание да ме остави да докосна брадата си. Не зная причината за това, но бях свикнал с брадата си, както се свиква с всичко.

Новият беше петдесетгодишен човек, на ръст почти равен с мен, малко прегърбен и слаб. Имаше голяма уста и лоши зъби, изпод две дебели червени вежди гледаха малки сиви очи, което му придаваше вид на кукумявка. Впечатлението се допълваше от една малка перука от черни конски косми, която издаваше една много неприятна миризма на зехтин и от едно палто от дебело сиво сукно. Той прие яденето ми, но беше въздържан и през целия ден не ми каза нито дума. Постъпих като него и мълчах, защото бях убеден, че той скоро ще си възвърне говора, това стана още на следния ден.

Рано сутринта му донесоха едно легло, което му принадлежеше, и ръчна чанта, пълна с долни дрехи. Ключарят го попита какво желае, както бе питал и мен, и какво иска да яде и му поиска пари, за да го купи.

— Нямам пари.

— Какво? Един богаташ като вас да няма пари?

— Нямам нито един солдо.

— Добре, тогава ще ви донеса черен хляб и вода. Това се полага.

Той отиде и след малко донесе един и половина пфунд черен хляб и една кана вода, постави всичко до затворника и излезе, като заключи пак вратата.

Когато останах отново сам с призрака, чух го да въздиша, обзе ме чувство на състрадание и аз наруших мълчанието.

— Не въздишайте, господине, вие ще се храните с мен, но ми се струва, че сте направил голяма грешка, като сте дошли тук без пари.

— Аз имам пари, но подобно нещо не трябва да се казва на тези харпии.

— Хубава мъдрост, която ви осъжда на вода и хляб! Знаете ли причината за вашето затваряне?

— Да, зная я и ще ви разкажа накратко моята история.

Наричам се Сквалдо Нобили. Моят баща бе селянин. Той ме даде да уча да чета и пиша и след смъртта си ми остави като наследство своята къщица и малко земя към нея. Аз съм от Фриол, моето село е на един ден път от Удине. Корно, един див поток, опустошаваше често моето малко имение, това ме доведе до решението да го продам и да се установя във Венеция. Това стана преди десет години. Получих за имението си осем хиляди лири в хубави цехини и понеже знаех, че в нашата щастлива република всеки се наслаждава на прилична свобода, бях убеден, че можех да добия известно състояние, като използувам моя малък капитал. Започнах да заемам срещу залози. Понеже знаех, че съм пестелив, скромен и опитен, реших се тъкмо на това занятие. Наех една къщичка близо до Големия канал и я обзаведох. Тук живеех сам много спокойно и след две години се видях притежател на десет хиляди лири извън моя капитал, макар че бях живял добре и бях похарчил не по-малко от две хиляди за мои нужди. Видях се вече на верен път, за да спечеля с време едно почтено състояние, ако продължавам така. Един ден бях заел на един евреин две цехини за множество книги и между тях намерих една, която носеше заглавие „Мъдростта на Харон“. И видях колко е щастлив човек, когато може да чете, защото тази книга, която вие може би не познавате, струва сама колкото всички други книги, понеже съдържа всичко, което човек има нужда да знае. Тя го освобождава от всички предразсъдъци, които той е възприел в детството си. Познава ли Харон, за него вече не съществува никакъв ад и никакви опасения от един бъдещ живот, очите се отварят, опознава се пътят към щастието, човек става мъдрец. Набавете си тази книга и се изсмейте на глупаците, които ви казват, че това съкровище било забранено.

Когато чух тази своеобразна реч, знаех какъв бе този човек. Бях чел Харон, но не ми бе известно, че е преведен на италиански. Харон беше голям обожател на Монтен, той мислеше даже да надмине своя образец, но усилията му бяха напразни. Беше разработил методично много теми, които са нахвърляни безразборно у големия философ, но като свещеник и теолог, Харон заслужаваше осъждането, което го постигна. Впрочем, той не е много четен, въпреки забраната, която би трябвало да действува в негова полза. Харон бе тъй надменен, че даде на книгата си същото заглавие, което носи библейската книга на Соломон, това не говори в полза на неговата скромност. Моят събеседник продължи, както следва:

— Харон ме освободи от угризенията на съвестта, които имах дотогава и от неверните представи, които могат да бъдат премахнати само с голяма мъка. И сключих сделките си така, че за шест години се видях притежател на десет хиляди цехини. Това не бива да ви учудва, тъй като в този богат град играта, развратът и празноскитането дават необикновени възможности за забогатяване. Тук цари постоянно липса на пари и това, което глупаците разпиляват, умните съумяват да използуват.

Преди три години граф Серимано ме помоли да приема от него петстотин цехини, за да ги употребя в сделките си, като му дам половината от печалбата, която бих добил чрез тази сума. Той поиска само една обикновена разписка, с която се задължавах да му върна при поискване от него същата сума. След една година му дадох седемдесет и пет цехини, което се равнява на едно олихвяване от петнадесет на сто. Той ми даде разписка за тях, но се показа недоволен. Не беше прав, защото нямах нужда от пари и не бях използувал неговите, за да върша сделки. След втората година аз постъпих само от благородство по същия начин, но дойде до размяна на обидни думи и той поиска да му върна петстотинте цехини.

— На драго сърце — казах му аз, — но ще си задържа от тях сто и петдесетте, които вече получихте.

Това го разяри и той ме покани чрез съдебен пристав да изплатя цялата сума. Един ловък адвокат пое защитата ми и съумя в продължение на две години да насочва процеса в моя полза. Преди три месеца ми се предложи спогодба. Аз отказах, но тъй като се страхувах от насилие, обърнах се към абата Джустиниани, адвоката на испанския посланик маркиз де Мон-Алегре. Срещу малко допълнително заплащане той ми нае една къщичка, спадаща към двореца на посланика, където човек е защитен от изненади. Бях готов да върна парите на граф Серимано, но исках да си удържа от тях сто цехини, колкото ми бе струвал процесът. Преди осем дни при мен дойдоха моят адвокат и този на графа, извадих от кесията си двеста и петдесет цехини и им казах, че съм готов да им дам тези пари, но нито солдо повече. Те си отидоха, без да кажат нито дума, като и двамата изглеждаха много недоволни, но това не ме обезпокои. Преди три дни абат Джустиниани прати да ми кажат, че посланикът намерил за добре да позволи на държавните инквизитори да се извърши обиск у дома. Мислех, че това е невъзможно, понеже бях под покровителството на чужд посланик. Вместо да взема предпазните мерки, каквито обикновено се вземат в подобни случаи, прибрах само парите си на сигурно място и зачаках смело посещението, за което ми бе известно. На разсъмване дойде месер-гранде и поиска триста и петдесет цехини. При отговора ми, че нямам нито солдо, той ме арестува и ето ме тук.

Потреперих, не толкова, че бях в компанията на такъв долен човек, колкото защото разбрах, че той ме считаше за себеподобен, защото ако имаше друго мнение за мен, то положително не би ме ощастливил със своята дълга история. Без съмнение, той предполагаше, че ще му ръкопляскам. Глупавите речи, които трябваше да чуя от него в продължение на трите дни на неговия престой, през време на който той непрекъснато говори за Харон, ми потвърдиха верността на италианската поговорка: „Пази се от този, който е прочел само една книга“. Книгата на вероломния свещеник го бе направила безбожник и той се хвалеше с това при всеки удобен случай. След обяд дойде Лоренцо и му каза да отиде с него, за да говори със секретаря. Облече се бързо и вместо своите обувки взе моите, без аз да забележа това. Половин час по-късно той се върна плачейки и извади от обувките си две кесии, в които се намираха триста и петдесет цехини, последните той предаде, придружен от ключаря на секретаря. След малко се върна, взе наметалото си и излезе. Лоренцо ми каза, че го пуснали на свобода.

Предположих, и то с основание, че секретарят го е заплашил с измъчване и го е накарал да се признае за виновен и да плати дълга си. Ако измъчването се използуваше само за такива цели, то аз, който го ненавиждам поначало, бих бил първият, който би защитил ползата от него.

На първи януари 1756 година получих моите новогодишни подаръци. Лоренцо ми донесе дреха за спане, подплатена с лисичи кожи, един подплатен копринен юрган и един чувал за краката от меча кожа. Приех с голяма радост тези подаръци, тъй като бе настъпил студ, който се понасяше също така трудно, както жегата, от която страдах през август. Той ми каза също, че секретарят му съобщил, че мога да разполагам с шест цехини месечно, за да купувам книги според желанието си и да получавам вестници, това било подарък от господин де Брагадино. Помолих Лоренцо за молив и написах на парче хартия: „Благодаря за великодушието на Трибунала и за добрината на господин де Брагадино“.

Човек трябва да се е намирал в подобно положение, за да може да разбере чувствата, които това събитие извика в душата ми. В първия изблик на чувства аз простих на моите преследвачи и почти бих се отказал от плана си за бягството, толкова непостоянен е човекът, когато нещастието го смазва и унизява. Лоренцо ми каза, че господин де Брагадино посетил тримата инквизитори, паднал със сълзи на очите на колене пред тях и ги помолил за милостта да позволят да получа този израз на неговата постоянна обич, ако съм още жив. Инквизиторите се разчувствували и не могли да му откажат.

Написах веднага заглавията на книгите, които исках да имам.

Когато една сутрин се разхождах из таванските помещения, погледът ми падна върху желязото, за което вече говорих, и видях, че от него става чудесно оръжие за нападение и отбрана. Взех желязото, скрих го под дрехата си за спане и го занесох благополучно в тъмницата си. Щом останах сам, взех парчето черен мрамор, за което също вече споменах и скоро разбрах, че последното беше едно отлично точило, понеже след като бях търкал известно време желязото върху този камък, видях, че на съответното място то бе изтрито съвсем гладко.

Бях пълен новак в тази работа, но имах желанието да я започна, защото по такъв начин можех да получа един инструмент, който бе абсолютно забранен под оловните покриви. Може би също и суетността ме караше да си направя оръжие, без да притежавам нито един от необходимите за това инструменти. Мъчнотиите бяха само нов подтик за това. Все пак те не бяха малки, защото трябваше да търкам желязото върху перилото на прозореца почти на тъмно, можех да държа камъка само с лявата си ръка и нямах нито капка масло, за да овлажня камъка и омекча желязото, което исках да изостря. Въпреки това, се реших да предприема тази тежка задача. Вместо зехтин ми служеше моята слюнка и аз работих осем дни, за да изгладя осем пирамидални фасети, които образуваха едно съвършено острие, фасетите бяха дълги цол и половина. С това острие моето желязо представляваше една осморъбеста кама и то с такава правилна изработка, по-добра от която не би могла да се изисква и от един добър майстор на шпаги. Но едва ли човек може да си представи мъката и напрежението, които трябваше да претърпя. Вложих всичката си енергия, за да довърша тази неприятна работа без друг инструмент, освен един постоянно изплъзващ се камък.

Това бе една работа, каквато и тираните на Сицилия не бяха измислили.

Дясната ми ръка се бе вдървила толкова, че почти не можех да я движа. Мускулът на палеца на лявата ми ръка бе съвсем разкъсан и представляваше голяма рана — резултат от многобройните мехури, които твърдостта на камъка и продължителността на работата ми бяха причинили. Едва ли може да си представи човек колко болки ми костваше да я довърша.

Бях съвсем горд от делото си, макар че още не бях помислил по какъв начин да го използувам. Първата ми грижа засега бе да скрия инструмента тъй, че и при най-обстойното претърсване да не може да бъде намерен. След като бях обмислял хиляди скривалища, които все не бяха най-добрите, погледът ми падна върху моето кресло и ми се удаде да скрия желязото тъй, че не можеше да възбуди никакво подозрение.

Така провидението ми помогна да направя първата стъпка към едно бягство, което стана достойно за учудване, даже удивително.

Признавам, че се гордея с него. Но не се гордея с успеха, защото щастието взе голямо участие в него, а се гордея, че считах това дело за възможно и че имах смелостта да се заема с него, въпреки всички неблагоприятни изгледи, защото ако плановете ми пропаднеха, положението ми би се влошило извънредно много и възвръщането на свободата ми би станало завинаги невъзможно.

От моето желязо бе станал един кол, който имаше дебелината на бастун за разходка и бе дълъг около двадесет цола. След като бях мислил три или четири дни как бих могъл да го употребя, стори ми се, че най-простото е да пробия една дупка в пода под леглото си.

Бях сигурен, че стаята под моята килия не можеше да бъде друга, освен онази, в която някога бях видял Кавали. Знаех, че тази стая се отваряше всяка сутрин и не се съмнявах, че можех да сляза лесно през една дупка на тавана, като навържа чаршафите си един за друг и ги завържа за крака на леглото. Бих се скрил под голямата маса на трибунала и бих отишъл на сигурно място, преди да могат да ме проследят. Възможно бе обаче в тази зала да стои на пост полицай, но колът щеше да ме освободи бързо от него.

Подът може да бъде двоен или троен. Това би ми създало голямо затруднение, защото моята работа можеше да продължи вероятно два месеца, а как можех да попреча на прислужниците да метат пода? Ако им забраня това, бих възбудил подозрение, толкова повече, че заради бълхите бях поискал от тях да метат всеки ден. Метлата би им издала веднага моята работа. Касаеше се да се намери средство за превъзмогване на тази трудност.

Най-напред забраних метенето, без да изтъкна някаква причина. След осем дни Лоренцо ме запита за това. Казах, че прахът ми пречел, предизвиквал силна кашлица, а някога можело да ми се случи нещо лошо.

— Ще накарам да пръскат пода.

— Това би било още по-лошо, Лоренцо, защото от влагата бих могъл да получа кръвотечение.

Това ми достави спокойствие в продължение на една седмица, след изтичането на това време обаче дангалакът заповяда да изметат. Той нареди да изнесат леглото на тавана и запали една свещ, за да бъде изметено по-грижливо, както каза той. Забелязах, че подозираше нещо, но ми се удаде да остана привидно напълно спокоен. Съвсем не се отказах от плана си, а напротив, мислех още по-усилено върху него. На следващата сутрин си нараних пръста и изцапах цялата си носна кърпичка с кръв. Очаквах Лоренцо в леглото си и щом дойде му казах, че съм получил толкова силна атака от кашлица, че ми се е спукал някой кръвоносен съд и от това е кръвта, която вижда. Трябвало да ми прати лекар.

Докторът дойде, предписа пускане на кръв и написа рецепта. Казах му, че Лоренцо е виновен за нещастието ми, защото наредил непременно да се измете. Той го смъмри и ни разказа, като че го помолих за това, историята на един млад човек, който неотдавна бил умрял по същата причина. Каза, че нищо не е толкова опасно, колкото да се вдиша прах. Лоренцо се закле във всички светии, че наредил да се измете само за да ми направи удоволствие, и обеща, че това няма да се повтори. Аз се засмях вътрешно, тъй като докторът не би могъл да свърши по-добре работата си, даже ако се бях споразумял с него. Присъствуващите прислужници бяха възхитени и взеха твърдо решение да метат само при такива затворници, които ги ядосват или се отнасят зле с тях.

Когато лекарят си отиде, Лоренцо ме помоли за извинение и ме увери, че всички негови останали затворници се чувствували добре, макар че той редовно карал да метат при тях.

— Но работата е важна — заключи той, — и ще им обърна внимание, защото ги считам за мои деца.

Пускането на кръв ми подействува добре, понеже ми възвърна съня и ме освободи от спазмите, които започваха понякога да ме плашат. Получих отново апетит и силите ми се възстановяваха от ден на ден. Но моментът да се заловя на работа не бе още дошъл, студът бе твърде силен и ръцете ми не можеха да държат по-дълго време кола. Изпълнението на плана ми изискваше обстойно обмисляне. Трябваше да избягвам всичко, което можеше лесно да се предположи. Трябваше да бъда смел и неустрашим, за да забележа всяка изгода, която случаят би ми предложил. Онзи, който трябва да действува така, както аз, се намира в много незавидно положение, но неприятното и ужасното в него се намалява наполовина, щом рискува всичко.

Дългите зимни нощи бяха ужасни, защото трябваше да прекарвам деветнадесет убийствено дълги часа в тъмнина, а през мъгливите дни, които не са редки във Венеция, светлината, падаща от прозореца, не беше достатъчно силна, за да може да се чете. Понеже никаква чужда мисъл не занимаваше ума ми, мислех непрекъснато само за бягството си, а един мозък, който се занимава постоянно все с един и същ обект, може лесно да заболее. Притежаването на мизерна кухненска лампа би ме направило щастлив, но какво трябваше да направя, за да си доставя такава радост! О, благородно преимущество на мисленето! Колко щастлив се почувствувах, когато вярвах, че съм открил начина да се сдобия с това съкровище! За да направя тази лампа, имах нужда от нейните отделни съставни части — съд, фитил, зехтин, кремък, стомана, прахан и серни конци. Съдът можеше да бъде един тиган, аз имах такъв, в който ми приготовляваха яйца на очи. Под предлог, че обикновеният зехтин затруднява храносмилането ми, накарах да ми купят Лука-зехтин за моята салата. Памучният ми юрган можеше да достави филтър. Престорих се, че имам зъбобол и казах на Лоренцо да ми намери пемза. Тъй като той не знаеше какво е това, казах му, че един камък за пушка[1] би послужил също, ако се остави да лежи един ден в оцет, щял съм после да го държа продължително върху зъба и това щяло да облекчи болките ми. Лоренцо ми каза, че моят оцет бил отличен и съм могъл да сложа камък вътре. При тези думи той извади един или четири от джоба си и ми ги хвърли. Една солидна стоманена тока, която имах на колана си ми послужи за огниво. Сега оставаше да си набавя още прах и сяра и трябваше да насоча всичките си мисли върху тези два предмета. Най-сетне щастието ми дойде на помощ. Бях имал един вид червен обрив, от излекуването върху рамената ми бяха останали червени петна, които понякога предизвикваха сърбеж. Казах на Лоренцо да помоли лекаря за някое лекарство и на следния ден той ми донесе една бележка, която секретарят беше прочел. Докторът предписваше „Един ден диета и четири унции бадемово масло и кожата ще оздравее, или натриване със сяра на прах, но това външно лекарство е опасно.“

— Не ме е грижа за опасността — казах на Лоренцо. — Купете ми тази помада или ми донесете сяра, защото имам масло тук и сам ще си направя помадата. Ако имате серни конци, дайте ми ги.

Случайно той имаше такива конци в джоба си. Даде ми ги.

Колко малко е нужно да се зарадва и утеши един намиращ се в нещастие човек! Но в моето положение тези серни конци не бяха, разбира се, никаква дреболия, за мен те бяха истинско съкровище.

Сега мислех в продължение на часове как да намеря заместител на праханта, което още ми липсваше, а не знаех под какъв предлог да го поискам. Тогава се сетих, че бях казал на шивача да си постави под раменете на дрехата ми гъба, за да не се разваля палтото от потта.

Съвсем новата дреха висеше пред мен. Сърцето ми силно биеше.

Шивачът можеше да е забравил да сложи гъбата. Намирах се между ужаса и надеждата. Трябваше да направя само една крачка, за да се уверя, но тази крачка беше решителна и затова не се осмелявах да я направя. Най-сетне се приближих до дрехата, но се чувствувах почти недостоен за такава висша милост, паднах на колене и се помолих с горещо усърдие на бога, шивачът да не е забравил моята заповед. След тази гореща молитва взех дрехата, изрязах хастара и намерих гъбата. Бях луд от радост. И бе напълно естествено, че благодарих на бога, защото се бях осмелил да потърся гъбата с доверие към него.

Когато по-късно размишлявах върху тази проява на милост, се поздравих, задето бях последвал подтика на моето благородно сърце, но се засмях съжалително над глупостта си, че бях помолил всевишния да ми помогне да намеря гъбата.

Отнемането на телесната свобода води до израждане на духовните способности. Човекът трябва да моли бога за нещо, което отговаря на природата, но не и да обърне чрез някое чудо естествения ред с главата надолу. Ако шивачът не бе сложил гъба под раменете, то можех да бъда сигурен, че нямаше да намеря такава, а ако я бе поставил, можех да разчитам, че тя по никой начин не е изчезнала.

Тъй като притежавах вече всички съставни части, то скоро имах една лампа. Представете си задоволството, което изпитах, задето бях създал светлина в мрака, и не по-малко сладкото задоволство, че бях пристъпил заповедите на моите подли преследвачи. За мен нямаше вече нищо, но също и никаква салата, защото макар че я ядях с голямо удоволствие, я пожертвувах на драго сърце пред нуждата да пестя зехтина за осветлението си. Сега определих началото на трудното пробиване на пода за първия понеделник на постите, понеже се страхувах твърде много, че кардиналните безредици биха могли да ми изпратят гости. Предпазливостта ми бе разумна.

В неделя на Заговезни по обяд чух шума на ключалката и видях да влиза Лоренцо с един дебел мъж, в който познах евреина Габриеле Шалон. Той бе прочут със своята сръчност да снабдява млади хора с пари и по такъв начин да ги вмъква в нечисти сделки. Понеже се познавахме, ние се поздравихме непринудено.

Неговата компания не можеше да ми бъде приятна, но, разбира се, не биха ни питали предварително. Той каза на Лоренцо да отиде в неговото жилище и да му донесе ядене, легло и всичко необходимо. Ключарят обаче му отговори, че за това имало време до следния ден.

Този евреин беше един смахнат дърдорко, невежа и глупак извън неговите сделки. Предложих му половината от моето ядене, той не го прие, като ми каза, че ядял само кашер и предпочитал да почака, но за това пък да вечеря по-добре вкъщи.

— Кога?

— Тази вечер, не чухте ли? Когато поисках леглото си, той ми каза, че за това сме щели да говорим утре. Това показва явно, че не се нуждая от такова. Допускате ли, че е възможно да оставят човек като мен без храна?

— С мен го направиха.

— Може, но между нас има все пак известна разлика. Освен това инквизиторите направиха грешка, като наредиха да ме затворят. Убеден съм, че те са вече в затруднение, как да поправят грешката си.

— Може би ще ви определят пенсия, понеже един човек с вашата тежест, трябва да бъде третиран добре.

— Тук сте напълно прав, на борсата няма нито един посредник, който да е допринесъл за търговията по-голяма полза от мен, а петимата най-стари извлякоха голяма полза от съветите, които им дадох. Затварянето ми е едно извънредно събитие и случаят е поискал да станете и вие по този повод щастлив.

— Ах, наистина как моля?

— Няма да мине и месец и аз ще ви освободя. Зная по кой начин и кому трябва да говоря за това.

— Значи да разчитам на вас?

— Можете.

Този глупав шарлатанин наистина вярваше, че е нещо. Искаше да ми разкаже какво се говорило за мен в града, но, понеже не знаеше друго, освен плиткоумни дрънканици като него, той ме отегчи, и за да не го слушам повече, взех една книга. Той обаче има нахалството да ме помоли да не чета. Неговата страст бе да говори, но говореше винаги само за себе си.

В присъствието на това животно, не се осмелявах да запаля моята лампа. Когато нощта настъпи, той реши да хапне малко хляб с кипърско вино, след това трябваше да се разположи на моя сламеник, който биваше използуван за легло от всички новодошли.

На следната сутрин той получи легло и хранителни припаси от къщи. Трябваше да търпя този злополучен товар в продължение на два месеца, защото преди да го изпратят в Кварто, секретарят го разпита няколко пъти, за да разясни възможни измами и да го накара да отмени множеството непозволени договори. Сам той ми призна, че купил от господин Доменико Микеле ренти, които могли да принадлежат на купувача едва след смъртта на бащата на продавача.

— Без съмнение, — каза той — не се бе съгласил той да загуби петдесет на сто, но трябва да се вземе под внимание, че купувачът би могъл да загуби всичко, ако продавачът умреше преди бащата.

Когато видях най-сетне, че проклетият другар не си отиваше, се реших да запаля пак своята лампа, след като го наказах да обещае, че ще мълчи. Той удържа обещанието си само докато бе при мен, защото Лоренцо узна. За щастие не прояви интерес.

Дангалакът наистина ми тежеше, първо, защото заради него не можех да работя върху бягството си, и второ, защото ми пречеше да чета. Той беше претенциозен, невежа, суеверен самохвалко, страхлив и понякога отчаян. Мислеше, че трябваше да пригласям с висок глас на неговите жалби, когато ревеше от страх и повтаряше непрекъснато, че затворът щял да опозори доброто му име. Успокоих го с една ирония, която той не разбра, като го уверих, че доброто му име било вече отдавна затвърдено, та нямало защо да се страхува. Той сметна това за комплимент. Не искаше да признае, че е алчен, все пак един ден аз го принудих да стори това, като изтръгнах признанието, че бил готов да прекара целия си живот под оловните покриви, ако инквизиторите биха пожелали да му дават по сто цехини за всеки ден, прекаран в затвора.

Той беше талмудист, както всички днешни евреи, и искаше да ме накара да вярвам, че познавал добре своята религия, и държал много за нея, един ден обаче изтръгнах от него усмивка на одобрение, като му казах, че той би се отрекъл от Мойсея, ако папата би поискал да го направи кардинал. Като син на равин, той притежаваше големи познания по церемониала на своята религия, но вярваше, че същественото в религията се състои в съблюдаването на външната форма, едно неверие, което съм срещал у доста хора.

Този евреин беше извънредно тлъст, три четвърти от живота си прекарваше в леглото и понеже често спеше през деня, през нощта лежеше и се ядосваше, защото не можеше да спи, още повече, че слушаше спокойното ми дишане. Един ден ме събуди тъкмо като се бях отдал на най-блажена дрямка.

— Какво искате? — извиках, надигайки се.

— Мили приятелю, не мога да спя, имайте съжаление към мен, и се съгласете да поговорим малко.

— И вие ме наричате ваш приятел, отвратителни човече? Много бих желал безсънието ви да стане истинско мъчение за вас, но ако още веднъж ви хрумне да ме лишите от единственото благо, което имам, ще стана и ще ви удуша! — отговорих, силно разгневен.

— Моля, простете ми и бъдете сигурен, че това няма да се повтори повече.

Може би не бих го удушил, но положително имах най-голямо желание за това. Един затворник, който има щастието да спи дълбоко, не е роб през това време, в съня той не чувствува тежестта на своите вериги. Един затворник трябва да гледа на неразумния, който го събужда, като на оръжие на палача, което го лишава от свободата му, за да го тласне отново в мизерната действителност, понеже събуждането го кара да почувствува цялото си нещастие.

Зарадвах се, че не бях започнал голямата си работа преди неговото идване, още повече че той пожела да метат. Когато поиска това за първи път, трябваше да се изсмея на слугите на затвора, понеже те му казаха, че съм щял да умра. Той настоя и тогава не ми остана нищо друго, освен да се престоря на болен, защото интересът ми диктуваше да бъда любезен.

На велика сряда Лоренцо ни съобщи, че след обяд секретарят щял да ни направи обичайното великденско посещение, за да успокои онези, които биха могли да приемат причастието на светата вечеря и за да узнае, дали имат да се оплачат за нещо от тъмничаря.

— И така, господа, ако имате да се оплачете от мен, направете го. Облечете се напълно, защото така изисква етикетът.

Заповядах на Лоренцо да ми доведе на следния ден един изповедник.

Облякох се напълно и евреинът последва примерът ми, все пак той се сбогува предварително с мен, толкова сигурен беше, че секретарят ще му възвърне свободата, щом говори с него.

— Предчувствието ми — каза той, — е от рода на тези, които никога досега не са ме лъгали.

— Поздравявам ви за това, но не си правете сметката без кръчмаря.

Той не ме разбра.

Секретарят дойде. Щом тъмницата ни беше отворена, евреинът изтича навън и се хвърли на колене пред него. В продължение на четири или пет минута слушах само неговия плач и вик, тъй като секретарят не му каза нито дума. Евреинът се върна и Лоренцо ми каза да изляза. С моята осеммесечна брада и с една дреха, която бе направена за любовно приключение през август, трябва да съм представлявал наистина смешна гледка при настъпилия мраз. Треперех от студ и това ми бе неприятно, защото се страхувах, че секретарят би могъл да си въобрази, че треперя от страх. Тъй като трябваше да се наведа ниско, като се измъквах от моята дупка, то поклонът бе вече направен. Изправих се отново, погледнах го със спокойно лице, без да проявя неуместна гордост и чаках да ме заговори. Секретарят стоеше също и ние стояхме като две статуи. Когато след две минути видя, че не казвам нищо, господин секретарят ме поздрави с леко навеждане на главата и си отиде. Върнах се в килията си, съблякох се колкото се може по-бързо и легнах в леглото, за да се стопля. Евреинът остана учуден, че не съм казал нищо на секретаря, докато в действителност мълчанието ми бе казало много повече, отколкото неговият страхлив рев. Затворник като мен можеше да си отвори устата само пред своя съдия, за да отговори на въпросите му.

На Велики четвъртък един йезуит прие изповедта ми и два дни по-късно един свещеник от Сан Марко ми даде своето причастие. Моята изповед се стори на възлюбления син на свети Игнаций твърде оскъдна и той сметна за уместно да ми отправи напомняне, преди да ме обяви за опростен.

— Молите ли се на бога? — попита ме той.

— От сутрин до вечер и от вечер до сутрин! Защото в положението, в което се намирам, всичко, което става в мен, моята мисъл, моето нетърпение и даже всяка заблуда на моя ум може да бъде в очите на божествената мъдрост, която единствена вижда сърцето ми, нищо друго, освен молитва.

Йезуитът се усмихна леко и ми отговори с едно повече метафизично, отколкото морално тълкуване, което нямаше нищо общо с моята забележка. Бих го оборил по всички точки, ако не ме бе учудил с едно предсказание, което ми направи голямо впечатление. Той каза:

— Понеже вие сте научил от религията, то упражнявайте се като нас, молете се като нас и знайте, че ще излезете оттук едва в деня на светеца, чието име носите!

След тези думи той ми даде опрощението и ме остави. Залових се на работа и прегледах в календара всички светци.

Йезуитът беше изповедник на стария сенатор Фламинио Корнер, който тогава беше държавен инквизитор. Старият господин беше известен писател, голям политик, много набожен и автор на поучителни книги и аскетични творби на латински език. Неговото име бе неопетнено.

И тъй, понеже бях узнал, че щях да напусна затвора в деня на моя светец покровител и понеже можех да приема, че йезуитът, който ми съобщи това, го знаеше от сигурен източник, то се зарадвах преди всичко, задето имах светец покровител. Но кой е той се питах. Това не би могъл да ми каже и самият йезуит. Сан Якоб от Компо-Стела, чието име носех, не можеше да бъде, защото точно в деня на този светец месер-гранде бе разбил вратата ми. Взех календара и намерих като следващ светец свети Георги, който се ползва с известна слава, но за когото никога не бях мислил. Спрях се на свети Марко, чийто празник се падаше на двадесет и пети през месеца, и за чието покровителство като венецианец, можех да претендирам. Отправих към него молитвите си, но напразно, тъй като неговият празник отмина, а аз бях все още затворен. Сега си избрах свети Якоб, брата на Исус Христос, който е преди свети Филип, но се видях отново измамен. Тогава се обърнах към свети Антоний, който, както се казва в Падуа, прави дневно по тринадесет чудеса. За мен той не направа нито едно. Така минавах от един към друг и незабелязано привикнах да се надявам на покровителството на светиите само по начина, по който се надяваме на всичко, което желаем. Накрая престанах да им вярвам и оказах истинско доверие само на моя свят кол и на силата на моите ръце. Впрочем, предсказанието на йезуита се сбъдна, защото напуснах оловните килии в Деня на всички светии и знаех положително, че ако някой от тях беше мой защитник, то се намираше между тези, в чест на които е определен празникът.

Четиридесет дни след Великден ме освободиха от моя досаден израилтянин. Вместо да си отиде вкъщи, нещастникът бе изпратен за две години в кватро, когато го освободиха оттам, той се установи в Триест, където остана до края на живота си.

Щом останах сам, се залових усърдно на работа. Трябваше да бързам, защото постоянно се страхувах, че ще ми изпратят някой нов гост, който ще е също така непоносим, както евреинът, и ще поиска да се мете. Отместих леглото си настрана, запалих лампата и се прострях на пода, държах кола в ръка, а до мен стоеше една кърпа, за да поема стърготините от пода. Трябваше да разруша дъските, като забивам в тях върха на моя инструмент. Парчетата, които отцепвах, бяха отначало като пшенично зърно, но скоро станаха по-големи. Дъската беше от бориково дърво, широка шестнадесет цола. Започнах работата си на мястото, където дъската се подпираше до друга и понеже нямаше никакъв пирон или желязна скоба работата вървеше много гладко. След шестчасов труд стегнах кърпата си и я сложих настрана, за да я изпразня на следната сутрин зад купа хартии, който се намираше на тавана. Поставих отново леглото на мястото му и когато на следващия ден изпразних отново кърпата си уверих се, че стърготините не можеха да бъдат забелязани.

На следния ден бях пробил средната дъска, която бе дебела два цола, но под същата намерих втора, която изглеждаше да е от същата направа. В страха си да не получа нови посещения, удвоих усилията си и за три седмици се справих с трите дъски, от които се състоеше подът. Сега обаче реших, че съм загубен, защото стигнах до един пласт от мраморни парчета. Това е обикновеният под на всички венециански къщи с изключение жилищата на бедните, понеже и най-знатните господа предпочитат терацото пред най-красивия паркет. Бях съкрушен, когато видях, че колът ми не прониква в тази слепена маса. Почти щях да се обезкуража напълно, когато се сетих, че според Тит Ливий, Анибал си прокарвал път през Алпите, като накарал да трошат скалите с куки и други оръдия, след като ги размеквали с оцет. Излях в моята дупка една бутилка силен винен оцет, който имах, и било от действието на оцета, било защото си бях отпочинал и вложих повече сили и търпение в работата — видях скоро, че ще преодолея новата трудност. Нямаше нужда да троша мраморните парчета, а само да стривам на прах с острието на инструмента си спойката, която ги съединяваше. Скоро забелязах за голяма моя радост, че главната трудност беше само в горната повърхност. За четири дни цялата мозайка беше разрушена, без върхът на моето желязо да бъде претърпяло каквато и да е повреда.

Под каменния пласт се намираше пак дъска, но бях очаквал това. По мое мнение тя трябваше да бъде последна. Атакувах я с известна трудност, тъй като дупката ми беше дълбока десет цола и управлението на моя кол беше вече твърде неудобно. Хиляда пъти призовавах милосърдието на бога. Свободомислещите, които твърдят, че молитвата не си струва труда, не знаят какво говорят. Аз зная от опит, че ставах винаги много по-силен, след като се бях молил на бога. Това е достатъчно, за да се докаже ползата от молитвата, без разлика, дали увеличаването на силата произлиза непосредствено от бога или само от доверието, което човек има към него.

На 25 юни Република Венеция празнува единствена в целия свят чудноватото появяване на свети Марко под символичната форма на един крал лъв в църквата. Съществува убеждението, че това появяване е станало към края на единадесетото столетие и то показало на висшата мъдрост на управляващия по онова просветно време сенат, че е уместно да се отстрани отсега нататък свети Теодор, който имал вече достатъчно влияние, за да помогне на венецианците в техните експанзивни планове и вместо него да се избере ученикът на свети Петър и на свети Павел. На този ден към три часа следобед лежах по корем, съвсем гол и облян в пот и работех за довършването на моята дупка, до мен стоеше запалената лампа, за да свети при работата. Внезапно чух в смъртна уплаха да изскърцва ключалката на първия коридор и да се отваря вратата. Духнах лампата, оставих кола в дупката, пъхнах в нея кърпата с дървените стърготини и наредих бързо, доколкото можах, леглото си, като хвърлих върху него сламеника и дюшека. След това паднах като мъртъв върху останалите постелки на леглото. В същия миг се отвори вратата на моята килия. Ако беше дошъл две минути по-рано, Лоренцо би ме изненадал. Почти щеше да ме настъпи, когато нададох вик от болка, той отстъпи назад и извика:

— Боже мой, господине, жал ми е наистина за вас, човек се задушава тук като в пещ. Станете и благодарете на бога, който ви изпраща отлична компания! Влезте, влезте, превъзходителство! — каза той на нещастника, който го следваше.

Без да обръща внимание на голотата ми, той пусна да влезе знатния господин, който при вида ми се дръпна ужасен, докато напразно търсех ризата си.

Новодошлият помисли, че е влязъл в ада и извика:

— Къде съм? В каква дупка ме пъхнахте, велики боже! Каква горещина! Каква воня! Кой е тук?

Лоренцо го пусна да излезе и ме помоли да облека една риза и за момент да отида на тавана, до това време лошата миризма, която произлизала от зехтина, щяла да изчезне от килията. Каква изненада за мене да го чуя да казва последните думи! В бързината бях пропуснал да изстискам фитила, след като бях духнал лампата. Понеже Лоренцо не ме попита за това, допуснах, че той вероятно знае всичко и само злощастният евреин е могъл да ме предаде. Как се радвах, че не е могъл да му каже нищо повече!

В този момент почувствувах да изчезва отвращението, което бях изпитвал дотогава към Лоренцо.

След като бях облякъл една риза и върху нея нощната си дреха, излязох и намерих моя нов другар, зает да записва с молив това, което ключарят трябваше да му донесе. Едва погледът му бе паднал върху мене, когато той извика:

— Ах, Казанова!

Познах веднага абат Фенароло от Бресчия, човек на около петдесет години, любезен, богат и обичан от доброто общество. Той ме прегърна и когато му казах, че по-скоро съм очаквал да видя тук цяла Венеция, отколкото него, той не можа да сдържи сълзите си, а също и аз заплаках от вълнение. Когато останахме сами, му казах, че щом му донесат леглото, ще му предложа алкова, но го моля да не приема. После го помолих да не изисква да се мете, причината ще му съобщя по-късно. Той ми обеща да пази всичко в тайна и ми каза, че се считал щастлив, задето са го поставили при мен. После ми каза, че понеже никой не знаел престъплението, заради което съм в оловните килии, всеки искал да го отгатне. Едни твърдели, че съм водач на нова секта, друг, че госпожа Мемо надумала инквизиторите, че съм примамвал синовете й към безбожие, други твърдели, че Антонио Кондулмер, като държавен инквизитор накарал да ме затворят заради смущаване на общественото спокойствие, понеже съм освиркал пиесите на абат Киари и съм възнамерявал да замина в Падуа, за да го убия.

Всички тези обвинения бяха до известна степен обосновани и с това добиваха вид на вероятни, но в основата си те бяха напълно неверни. На религията не отдавах голямо значение, за да занимавам главата си с основаването на нова. Умните синове на добрата госпожа Мемо бяха способни по-скоро да измамят, отколкото да бъдат измамени, а господин Кондулмер би имал много работа, ако би накарал да затворят всички, които освиркват абат Киари.

Надвечер донесоха едно добро легло, хубаво бельо, благоуханна вода, добра вечеря и отлични вина. Абатът заплати обичайния данък, което значи, че не яде нищо. Затова пък аз се нахраних отлично за двама. Щом Лоренцо ни пожела лека нощ и ни заключи, отново чак до следния ден, аз извадих моята лампа, която намерих празна, защото кърпата бе попила всичкото масло. Трябваше да се смея сърдечно, като си представих объркването, което би могло да произлезе, ако кърпата се бе запалила от фитила и бе избухнал пожар. Споделих мислите с моя другар, който също се смя, след това запалих отново моя светилник и ние прекарахме нощта в приятни разговори. Историята на неговото затваряне бе следната:

— Вчера след обяд към три часа, госпожа Александри, граф Мартинанго и аз се качихме в една гондола. Отплувахме за Падуа, за да видим там операта и да се върнем веднага след това обратно във Венеция. По време на второто действие моят зъл дух ме накара да отида за миг в игралната зала, където имах нещастието да видя австрийския посланик граф Розенберг със свалена маска, а на десет крачки от него стоеше госпожа Руцини, чийто мъж ще отиде във Виена като посланик на републиката. Поздравих двамата и исках да се отдалеча, когато посланикът ми каза високо:

— Вие сте много щастлив, задето можете да ухажвате една толкова любезна дама. В такива моменти положението, което заемам тук, прави най-красивата страна затвор за мен. Моля, кажете й, че законите, които ми пречат да говоря тук с нея, не важат във Виена, че ако я видя там следната година, бих й обявил война!

Госпожа Руцини видя, че се говореше за нея, и ме попита какво е казал графът, аз й го предадох дума по дума.

— Отговорете му — каза ми тя, — че приемам обявяването на войната и ще видим кой от нас двама ни ще се сражава по-добре.

Мисля, че не вършех престъпление, като предадох този разговор, който всъщност беше само един комплимент. След операта имахме лека вечеря, след това отплувахме обратно и пристигнахме отново тук към полунощ. Исках да си легна веднага, когато един пратеник ми предаде едно писмо. То съдържаше заповедта да отида в един часа след обяд в Бусола, понеже секретарят на Съвета на десетте, господни Бузинело, имал да говори с мен. Изненадан от такава заповед, което винаги е едно лошо предзнаменование, и ядосан, задето трябваше да й се подчиня, отидох в определения час на определеното място, секретарят не ме удостои с нито една дума и заповяда да ме доведат тука.

Естествено, извършената от граф Фенароло грешка беше не по-малка от едно престъпление, но има закони, които могат да се престъпят напълно невинно и въпреки това престъплението им е наказуемо. Поздравих го, че неговото престъпление му е известно и му казах, че след осем дневен арест ще го пуснат и ще го помолят същевременно да прекара шест месеца в Бресчия.

— Не вярвам — каза той, — че ще ме задържат тук осем дни. — Оставих го да не вярва, но моето предсказание се изпълни. Реших да му правя добра компания, за да намаля огорчението му от затварянето и се поставих дотолкова в положението му, че забравих напълно моето собствено положение.

На следния ден, веднага след изгрев-слънце, Лоренцо донесе кафе и една кошница с всичко, което е необходимо за един добър обяд. Абатът бе много изненадан, защото не разбираше, как биха могли да предположат, че в тоя час той имал желание да яде. Оставиха ни да се разхождаме в продължение на един час на тавана, после ни заключиха отново и с това грижите по нас за този ден бяха свършили. Бълхите, които ни измъчваха, му дадоха повод да ме запита защо не искам да се измете. Беше ми невъзможно да го оставя да си помисли, че намирам удоволствие в такава нечистота или, че моята кожа е по-груба от неговата. Казах му всичко. Той беше натъжен, задето до известна степен ме бе принудил да му направя толкова важно признание, но ме окуражи да продължа усърдно работата си и да я довърша, ако е възможно още същия ден. Исках да ми помогне, като ме спусне и долната зала и след това да изтегли отново въжето. Показах му модела на едно приспособление, чрез което бях сигурен, че ще мога да изтегля долу при мене чаршаф от леглото, който трябваше да ми послужи за въже. Това бе една малка тояжка, на единия край на която бе завързана дълга връв. Моето въже трябваше да бъде закрепено за леглото, само посредством тази пръчица, връвта ще виси до пода на залата на инквизиторите, щом сляза долу, ще освободя тояжката с едно подръпване и въжето ще падне на пода. Той се увери в действието и ме поздрави за това. Тази предпазна мярка беше необходима, защото ако въжето от чаршафа би останало да виси, бих се издал веднага чрез него. Лоренцо би го видял моментално, когато минава през затворническата зала. И веднага би ме потърсил, открил и задържал.

Убедих лесно благородния си другар да отложа работата си, трябваше да внимавам за някоя изненада, тъй като имах нужда от още много дни, за да довърша дупката, която щеше да струва живота на ключаря Лоренцо. Можеше ли да ме възпре мисълта, че ще изкупя свободата си за сметка на един такъв човек. Бих действувал по същия начин дори и ако бягството ми би струвало живота на всички полицаи на републиката, а и този на самите инквизитори. Най-святото от всичко — отечеството, става нищо за човека, когато го потиска!

Доброто ми настроение не предпазваше моя другар от всички пристъпи на тъга. Той обичаше госпожа Александри, по-рано певица и сегашна любовница на съпруга на неговия приятел Мартинанго и безсъмнено тя беше благосклонна към него, но колкото по-щастлив е един любовник, толкова по-нещастен става той, когато го държат далеч от любимата му. Той въздишаше, проливаше сълзи и често заявяваше, че обичал жена, която била образец на всички добродетели. Съжалявах го и не му казвах нищо за утеха, че любовта е нещо незначително. Тази утеха, която често глупаците дават на възлюбените, не е никаква утеха, съвсем не е вярно, че любовта е една дреболия.

Осемте дни, които му бях предсказал, изминаха много бързо. Загубих милия другар, но не продължих да тъгувам по него, той доби отново свободата си и за мен това бе достатъчна причина да се радвам. Не помислих да го помоля да пази мълчание, най-малкото съмнение в това отношение би обидило благородната му душа. По време на осемте дни, които прекара при мен, той се храни само със супа, плодове и канарско вино, а неговото добро ядене изяждах аз, и това му доставяше голяма радост. На разлъка се заклехме в най-искрено приятелство.

На следния ден Лоренцо направи сметка на парите ми. Имаше един остатък от четири цехини в моя полза и той бе трогнат, когато му казах, че ги подарявам на жена му. Не му казах, че е откуп за лампата, но той можеше да си помисли това.

Сега се заех отново с моята работа и я поддържах непрекъснато, докато на 23 август я видях довършена. Че тя трая толкова дълго, бе виновно едно съвсем естествено събитие, последната дъска пробих с най-голяма предпазливост, като я откъртвах съвсем внимателно тресчица по тресчица, докато дъската бе станала съвсем тънка. Когато бях достигнал до горната повърхност, поставих око на една малка дупка, през която да разгледам стаята на инквизиторите. Наистина я видях, но същевременно забелязах една дебела около осем цола греда. Това, от което винаги се бях страхувал, бе станало, бях попаднал на таванска греда. Това ме принуди да разширя моя отвор откъм противната страна, понеже чрез гредата отворът би станал толкова тесен, че моето едро тяло не би могло никога да мине през него. Разширих дупката с една четвърт, при което се намирах между страха и надеждата, защото би могло да се окаже, че пространството между тази и следващата таванска греда не е достатъчно. Когато довърших разширяването, втора малка дупка ми позволи да установя, че бог бе благословил моето дело. Малките дупки запълних отново внимателно, за да не падне нищо в залата и да не може да бъде видяна оттам светлина от лампата ми.

Определих бягството за нощта преди деня на Августин, понеже знаех, че по повод на този празник се събираше целият съвет и че поради това нямаше да има никой в Бусола, която се намираше непосредствено до стаята, през която трябваше да мина при бягството си. Изпълнението трябваше да стане на 27, но на обяд на 25 август ме сполетя нещастие, споменът за което ме кара и днес да треперя, макар че оттогава са изминали толкова години.

Точно в дванадесет часа чух шума на ключалката и помислих, че умирам. Сърцето ми започна да бие така силно, че се страхувах да не е настъпил последния ми миг. Хвърлих се полуприпаднал в креслото си и зачаках. Лоренцо влезе и през моята решетка ми извика с весел глас.

— Поздравявам ви за доброто известие, което нося.

Помислих, че искаше да ми съобщи, че съм свободен, защото за друго не мислех. Потреперих при тази мисъл, защото знаех, че при откриване на дупката, помилването ми щеше да бъде отменено.

Лоренцо ми каза да вървя с него.

— Чакайте, ще се облека.

— Това не е нужно, понеже е необходимо да преминете от тази лоша килия в една друга, съвсем нова, където два прозореца осигуряват изглед към половината Венеция и където можете да стоите прав.

Почувствувах се близо до припадък и казах:

— Дайте ми оцет и кажете на секретаря, че благодаря на трибунала за тази милост, но моля да ме оставите тук.

— Карате ме да се смея, господине! Да не сте полудял? Искат да ви освободят от ада и да ви поставят в рая, а вие отказвате? Хайде, хайде! Заповедта трябва да бъде изпълнена — станете! Ще ви дам ръка и ще наредя слугите да пренесат вещите и книгите ви оттатък.

Тъй като видях, че всяка съпротива беше напразна, станах. Почувствувах голямо облекчение, когато чух, че бе заповядано на един от полицаите да пренесе след мене и креслото ми. Значи моят кол ме следваше, а заедно с него и надеждата. С удоволствие бих взел със себе си и моята хубава дупка, която ми струваше толкова труд и на която бях възлагал толкова надежди, които сега бяха загубени. Мога само да кажа, че когато напуснах това ужасно място, цялата ми душа остана там.

Опрян на раменете на Лоренцо, който мислеше да ме развесели с глупавите си шеги, изминах два тесни коридора. Следваха три стъпала надолу и влязох в една съвсем светла зала, в левия ъгъл на същата една малка врата водеше в друг коридор, широк две стъпки и дълъг около дванадесет, а в ъгъла беше моята нова килия. Последната имаше един решетъчен прозорец към коридора, който получаваше светлината си през други два също така решетъчни прозорци, а от последните се откриваше великолепен изглед чак до Лидо.

В този тягостен момент не бях в настроение да се радвам на това. По-късно със задоволство установих, че през този прозорец, когато беше отворен, проникваше нежен и свеж ветрец, който смекчаваше непоносимата горещина. Това бе истински балсам при въздуха, който трябваше да се диша тук горе, особено през горещото лято.

Неподвижен като статуя, седях в моето кресло и очаквах бурята. И все пак не чувствувах никак страх. Парализираше ме само съкрушителната мисъл, че всички усилия и планове бяха загубени. Въпреки това не чувствувах разкаяние, а само съжаление. Единствената утеха беше да не мисля за бъдещето.

Когато отправих мислите си към бога, не можех да гледам на новото нещастие, което ме постигна, освен като наказание, което сам Бог ми изпращаше, задето не бях избягал, след като средствата за това бяха готови. Впрочем, макар и да признавах, че бих могъл да се изплъзна три дни по-рано, все пак наказанието ми се виждаше твърде строго, понеже бях отложил изпълнението на плана си от предпазливост, а струваше ми се, че това заслужава по-скоро награда, защото ако бях последвал и търпението си, то бих пренебрегнал всички опасности. По разумни причини бях отложил бягството си за 27 август, за да се действува против този разум, би било необходимо едно откровение, а дотолкова луд още не ме бе направила книгата на Мария д’Аграда.

[1] По това време пушките и пистолетите стреляли с кремък. — Бел.ред. ↑

Глава тридесета

Подземните затвори. Отмъщението на Лоренцо. Размяна на писма със затворника отец Балби, с когото уговарям моето бягство. Как Балби получи моето желязо. Нов долен тип за съкилийник.

Намирах се в това състояние, изпълнен с плахо очакване и отчаяние, когато двама полицаи ми донесоха леглото. Те се отдалечиха веднага, за да донесат останалото, но минаха повече от два часа, преди да видя отново някого, макар, че вратата на моята нова килия бе оставена отворена. Това забавяне не бе естествено и през главата ми минаха хиляди мисли. Все пак не можах да дойда до определено мнение. Знаех само, че трябваше да се страхувам от всичко и тази увереност ми даде повод да събера всичките си сили, за да дойда в едно състояние на спокойствие, което ме въоръжи за съпротива срещу всяко нещастие.

Освен оловните килии и кватрото, държавните инквизитори разполагат още с деветнадесет ужасни килии. Те се намират в самия дворец на дожите, под земята и са отвратителни дупки за такива нещастници, които инквизиторите не желаят да осъдят на смърт, макар поради престъпленията си да изглеждат достойни за такова наказание.

Всички съдии и властелини на земята винаги са мислили, че оказват голяма милост на известни престъпници, като им подаряват живота, докато действията им са заслужили смъртта. Но често мигновената смъртна болка се заменя с едно положение, което е само непрекъснато страдание и затова по-лошо от смъртта. От религиозна и философска гледна точка тази замяна на наказанието може да се смята като милост само тогава, когато и нещастникът, комуто е отредена, я счита за такава, но престъпникът бива питан много рядко и така привидната милост се изражда често в истинска несправедливост.

Тези подземни килии са истински гробове, но ги наричат кладенци, защото морската вода в тях стои винаги на две стъпки височина. Тя прониква през същата решетка, през която те получават малко светлина. Решетъчният прозорец е висок само една стъпка в квадрат. Ако нещастният затворник, прокълнат да живее в тези мръсни клоаки, не желае да прави постоянно солена баня, то той трябва да седи през целия ден върху един станок, на който е поставен сламеник, и който му служи също и за долап. Сутрин му дават една кана вода, рядка супа и порция черен хляб, който той трябва да изяде веднага, за да не стане плячка на големите водни плъхове, които гъмжат в тези отвратителни подземия. Обикновено нещастниците, които биват затворени в кладенците, са осъдени до живот, и понякога се случва някой да достигне до дълбока старост. Един престъпник, който умря в кладенеца, когато аз бях под оловните покриви, беше прекарал тридесет и седем години в него, а е бил на четиридесет и четири години, когато го затворили. Тъй като сигурно е бил убеден, че е заслужил смъртта, той може би е считал замяната на наказанието за милост, защото има хора, които се страхуват само от смъртта. Видях в Шиленберг[1] в Моравия още по-ужасни тъмници, в тях затваряха от милосърдие престъпници, които бяха осъдени на смърт, и никога никой не е могъл да издържи там една година. Какво милосърдие!

Докато чаках тези два убийствени дълги часа, през ума ми минаваха най-мрачни мисли и аз си представих всевъзможни нещастия. Естествено, въобразих си също, че ще ме хвърлят в една от тези ужасни дупки, в които нещастникът се подхранва само с измамни надежди и изпада също така в безразсъден панически ужас. Трибуналът, който разпорежда от покрива до подземията на двореца, бе в състояние да изпрати онзи, който се е опитал да се отърве от чистилището, сега пак в ада.

Най-сетне чух някакви стъпки и скоро видях пред себе си Лоренцо. Лицето му бе съвсем разкривено от яд. Пускаше пяна от ярост и псуваше Бога и всички светии. Заповяда ми да му предам теслата и инструментите, с които съм пробил пода и да му назова полицая, който ми ги е доставил. Отговорих му съвсем хладнокръвно и без да се вълнувам, че не зная за какво говори. При този отговор той заповяда да ме претърсят, но аз се изправих с решително изражение, съблякох се сам съвършено гол и извиках заплашително на негодниците: „Изпълнете дълга си! Но да не си е позволил някой да ме докосне!“

Претърсиха дюшеците ми, изсипаха сламеника и опипаха подплатата на креслото ми. Не намериха нищо.

— Не искате да ми кажете къде са инструментите, с които сте направили дупката, но ще се намерят средства да ви накарат да проговорите!

— Ако е вярно, че съм направил някъде дупка, то ще кажа, че сам вие сте ми дал инструментите за това и че съм ви върнал всичко.

Тази заплаха извика одобрителна усмивка у слугите, които бяха с него и които той навярно бе обидил с нещо. Той тропна с крак, заскуба си косите и изтича навън като обезумял. Неговите хора се върнаха отново и ми донесоха всичките неща, с изключение на камъка и лампата. След като бе заключил килията ми, той затвори и двата прозореца, през които получавах малко въздух. По такъв начин се видях затворен в едно тясно помещение, където не можех да получа отникъде дори и малко въздух. Но на това не отдадох голямо внимание, тъй като признавам бях на мнение, че се бях отървал леко. Лоренцо беше стар опитен тъмничар, въпреки това за щастие не се досети да обърне моето кресло. Така все още имах моя кол и благодарях на провидението за това, понеже все още вярвах, че трябва да го смятам за инструмент на щастието, който рано или късно щеше да ми възвърне свободата.

През цялата нощ не можах да затворя очи, отчасти поради горещината, отчасти поради изживяното вълнение. Призори дойде Лоренцо и ми донесе невъзможно вино и вода, която никой не би могъл да пие. Подобно бе и всичко останало. Салатата беше изсъхнала, месото миришеше, а хлябът беше по-твърд от корабен сухар. Той нареди да се почисти стаята ми и когато го попитах кога ще се отвори прозореца, престори се на глух. Но един полицай започна да чука с желязна пръчка навсякъде по стените и по пода, особено под леглото. Аз наблюдавах всичко това с невъзмутимо изражение. При това не пропуснах да забележа, че полицаят не почука по тавана, и си казах, че по този път ще трябва да напусна този ад. Все пак, за да мога да изпълня този план, трябваше да изчакам, докато настъпят условия, които не зависеха от мен, защото не биваше да направя нещо, което бе изложено на погледа на Лоренцо. Килията бе съвсем нова и най-малката драскотина би била забелязана веднага от моите пазачи.

Прекарах един ужасен ден, понеже жегата беше задушаваща и освен това донесените ми хранителни продукти съвсем не можеха да се ядат. Потенето и липсата на храни ме направиха толкова слаб, че не можех нито да чета, нито да се разхождам. На следния ден получих също такова ядене. Дръпнах се ужасен назад от миризмата на разложено, която издаваше телешкото месо, което негодникът ми донесе.

— Да не си получил заповед — извиках аз — да ме оставиш да умра от глад и жега?

Той не отговори и заключи отново килията ми. На третия ден същото. Поисках молив и хартия, за да пиша на секретаря. Никакъв отговор.

Отчаян, изядох супата и малко хляб, натопен в кипърско вино. Реших да събера сили, за да мога да си отмъстя на следния ден на Лоренцо. Исках да забия кола си в гърлото му. В моята ярост не виждах никаква друга възможност. Нощта ме успокои и когато слугата на палача се появи на следния ден, се задоволих да му кажа, че ще го убия, щом бъда отново свободен. Той се засмя само на заплахата ми и излезе, без да продума.

Започнах да вярвам, че той постъпва така по заповед на секретаря, комуто, вероятно, бе доложил всичко. Не знаех какво трябваше да правя. Търпението се бореше с отчаянието ми. Положението ми бе ужасно, чувствувах, че ще се съсипя от изтощение. На осмия ден, най-сетне, яростта ме подлуди. С гърмящ глас го нарекох в присъствието на един полицай подъл палач и му заповядах да даде сметка за парите ми. Той ми отговори кратко, че ще получа сметката на другия ден. Когато си тръгваше, взех ведрото с нечистотиите и се престорих, че искам да го излея в коридора. Той обаче ме изпревари и заповяда на един от полицаите да ми отнеме ведрото. За да изчезне миризмата, която се бе разнесла из коридора, той отвори един прозорец, но го затвори веднага, щом коридорът бе очистен и аз останах въпреки виковете си във вонящ въздух. Яростта ми се уталожи на следващия ден, когато го видях, защото преди да ми представи сметката, той ми даде една пълна с лимони кошница, която господин де Брагадино ми изпращаше, голяма бутилка вода, която изглеждаше да е добра, и един апетитен печен петел. Освен това, един от полицаите отвори и двата прозореца. Когато ми представи сметката, аз хвърлих само един поглед върху общата сума и му казах да даде остатъка на жена си, с изключение на една цехина. Последната заповядах да даде на полицаите, които ми услужваха заедно с него. Тази малка щедрост спечели отново сърцата на бедните дяволи, които ми благодариха много усърдно.

Щом Лоренцо остана сам с мене, започна пръв да говори:

— Вие ми казахте, че сте получили от самия мен инструментите, които са ви били нужни, за да направите огромната дупка. За това вече не любопитствувам, но бихте ли имали милостта да ми кажете, кой ви е дал необходимите съставни части, за да направите лампата?

— Вие лично.

— Охо, това вече няма да мине! Много е смело, но не е разумно.

— Аз не лъжа. Вие сам ми дадохте със собствените си ръце всичко, от което се нуждаех: зехтин, кремък, серни конци, останалото вече имах.

— Прав сте, но бихте ли могли да ме убедите също така лесно, че съм ви доставил и инструментите, за да пробиете дупката?

— Положително, защото аз получих всичко само от вас.

— Господи! Какво чувам? Та кажете ми, кога съм ви дал тесла!

— Ще ви кажа всичко, и то самата истина, но това ще стане само в присъствието на секретаря.

— Не искам да узнавам нищо повече, вярвам ви във всичко. Моля ви мълчете! Помислете, че съм беден човек и имам деца.

Той хвана главата си с ръце и излезе.

Зарадвах се с цялото си сърце, че бях намерил средство да уплаша мерзавеца. Видях, че неговият собствен интерес го принуждаваше да не казва на господарите си нито дума за случката.

Бях заповядал на Лоренцо да ми купи съчиненията на Мафей[2]. Този разход му причини мъки, но той не се осмели да ми каже това открито, а ме попита, защо съм се нуждаел постоянно от нови книги, когато съм имал вече толкова много.

— Прочетох всичко и искам нещо ново.

— Ще кажа да ви заемат книги от един затворник, ако пожелаете да му дадете вашите в замяна. По такъв начин ще спестите парите си.

— Те са може би романи, а аз не обичам такива.

— Научни книги са. Ако вярвате, че сте единствената умна глава, то лъжете се.

— Е добре, нека е така, ще видим. Ето ви една книга, която заемам на късмет. Донесете ми друга вместо нея.

Бях му дал „Рационариум“ от Петау[3]. След четири минути той ми донесе вместо него първия том на Волф[4]. Това ми бе извънредно приятно и му казах, че се отказвам от Мафей и той се зарадва много.

Радваше ме не толкова четенето на тези научни книги, колкото удобният случай да мога да започна размяна на писма с някой друг, който би могъл да ми бъде в помощ при моя план за бягство, който бях вече съставил в ума си. Щом Лоренцо излезе, отворих книгата и се зарадвах извънредно много, когато забелязах върху един лист думите на Сенека: „Нещастието е душата, която се измъчва за бъдещето“, перифразирани в шест хубави стихове. Съчиних веднага също така шест и, за да мога да ги напиша, измислих следното средство: бях оставил да порасне нокът на малкия ми пръст, за да мога да го ползувам като лъжичка за чистене на ушите. Изострих го, така че можеше да служи като перо. Но нямах мастило и исках вече да си пробода пръста, за да пиша с кръвта си, когато внезапно ми дойде на ум, че вместо мастило можех да използувам сока от черници, а такъв имах. Освен шестте стиха, написах и списъка на книгите, които имам, и го поставих в гърба на същата книга. Трябва да се знае, че в Италия книгите са подвързани обикновено в пергамент и то така, че при отваряне гърбът образува един джоб. Под заглавието на гърба написах: „тук е скрито нещо“. Горях от нетърпение да получа отговор. Затова, когато Лоренцо се появи на следната сутрин, му казах, че съм прочел книгата и моля лицето да ми изпрати някоя друга. След малко имах в ръцете си втория том.

Едва останал сам, отворих книгата и намерих вътре следните думи, написани на латински върху отделен лист:

„Ние сме по двама в една килия и ни прави най-голямо удоволствие да виждаме, че невежеството на един алчен тъмничар ни създава предимство, което е безпримерно на това място. Аз, който пиша настоящето, съм Марино Балби, венециански благородник и член на Ордена на сомаските. Другар ми е граф Андрея Асквино от Удине, столицата на Фриол. Съобщавам ви от негово име, че всички книги, които той притежава и чийто списък ще намерите в гърба на книгата, са на ваше разположение, но ви обръщаме внимание, господине, че трябва да бъдем извънредно предпазливи, за да държим нашата връзка в тайна от Лоренцо.“

Не беше никак за учудване, че в положението, в което се намираме, бяхме дошли до една и съща мисъл, а именно, да си съобщим взаимно списъка на нашия малък запас от книги и за тази цел бяхме избрали гърба на книгата. Тази мисъл ни внуши здравият човешки разум, но намерих странно, че той ми препоръчваше предпазливост върху един отделен лист. Струваше ми се невъзможно Лоренцо да не отвори книгата. Тогава той би видял листа и понеже не знаеше да чете, би го поставил в джоба си, за да накара някои да му прочете съдържанието. Така всичко би било открито още в самото начало. Това ми даде повод да заключа, че моят кореспондент вероятно ще да е някой съвсем безразсъден човек.

След като прочетох списъка на книгите, написах кой съм, как са ме затворили, че не зная за какво престъпление са ме наказали и че се надявам да се видя скоро свободен. Балби ми писа едно писмо от шестнадесет страници. Граф Асквино не пишеше нищо. Монахът ми разказваше цялата си злощастна съдба. От четири години бил затворен, и то, защото се ползувал от благоволението на три млади момичета. Имал три деца от тях, които от великодушие накарал да кръстят на негово име. Първия път го заплашили с укорителна проповед от началника му. Втория път го заплашили с тежко наказание и третия път, най-сетне, накарали да го затворят. Отец-приорът от неговия манастир му изпращал всяка сутрин ядене. Казваше ми в писмото си, че приорът и Трибуналът били тирани, защото нямали власт над съвестта му. Бил убеден, че трите деца били от него, затова като почтен човек, не посмял да ги лиши от предимството, което неговото име можело да им даде. После ми казваше, че не могъл да постъпи другояче, освен да признае открито своите деца, за да не могат те да бъдат приписвани клеветнически на други бащи, защото това щяло да повреди на доброто име на трите почтени момичета, от които той имал тези деца. Освен това, не могъл да заглуши гласа на природата, който говорил в полза на невинните създания.

Той завършваше с думите: „Не съществува никаква опасност, че моят приор ще изпадне в същата грешка, понеже неговата нежност се прилага на дело само спрямо неговите ученици.“

Писмото бе достатъчно, за да опозная човека. Един особен чудак, чувствен, обзет от фалшиви представи, зъл, глупав, непредпазлив, неблагодарен — такъв се показваше той още в това първо писмо. Понеже, след като ми бе казал, че би се чувствувал много нещастен без седемдесетгодишния граф Асквино, който притежавал книги и пари, той бе написал цели две страници, за да говори лошо за него и да ми описва грешките и смешните постъпки на стария човек. Ако бях свободен, не бих отговорил на човек с такъв характер, но под оловните покриви трябваше да се възползувам от всичко. Намерих в гърба на книгата молив, пера и хартия, така че сега можех да пиша съвсем удобно. Той ми даваше също и точни сведения за всички затворници, които се намираха тогава под оловните покриви, или са били там през време на неговото четиригодишно затворничество. Каза ми, че слугата на затвора Николо му купувал тайно всичко, каквото пожелаел, назовавал му имената на затворниците и му разказвал каквото знаел за тях. Като доказателство ми съобщаваше всичко, което бе научил за моята дупка. Извадили ме от моята килия, за да настанят там патриция Приули. Лоренцо употребил два часа, за да поправи нанесените от мен повреди. Той забранил под страх от смъртно наказание на столаря, ключаря и на всички пазачи да кажат макар и дума за това.

„Още един ден“ казал пазачът „и Казанова би избягал по остроумен начин, а Лоренцо би увиснал на бесилката, понеже, макар че се престорил на много учуден при вида на дупката, все пак несъмнено е, че само той е могъл да достави необходимите инструменти, за да се извърши една толкова трудна работа.“

„Николо ми каза още“, продължаваше моят кореспондент, „че господин де Брагадино му обещал хиляда цехини, ако може да ви бъде от помощ при едно бягство. Лоренцо обаче знае това и се надява да заслужи наградата без опасност, като издействува чрез жена си вашето освобождение от господин Диедо. Никой от пазачите не се осмелява да говори за случката, защото всеки се страхува, че Лоренцо, ако би се удало да се оправдае, би си отмъстил, като накара да го изгонят.“ Монахът ме молеше да му разкажа изчерпателно цялата история и да му кажа как съм се снабдил с инструментите. Можел съм да разчитам на мълчанието му.

Не се съмнявах в любопитството му, но твърде много в неговото мълчание, тъй като още от неговата молба личеше, че той беше много недискретен човек. Но смятах, че трябваше да се отнасям добре с него, защото той ми изглеждаше да е човекът, който ще изпълни всички мои нареждания и да ми помогне за възвръщането на свободата. Затова му отговорих. Внезапно ми дойде на ум едно подозрение, което ме накара временно да не изпратя написаното от мен. Сетих се, че тази размяна на писма би могла да бъде хитрост от страна на Лоренцо, за да узнае по такъв начин от кого съм получил инструментите и къде съм ги оставил. За да изпълня желанието му, без да се изложа, му писах, че съм направил дупката с помощта на един остър нож, който съм имал и който съм оставил горе на корниза на прозореца в коридора. Минаха повече от три дни. Бях се успокоил, защото Лоренцо пропусна да потърси по корниза, което непременно би сторил, ако бе заловил писмото. Освен това, отец Балби ми писа, че знаел, че съм могъл да имам такъв нож, защото Лоренцо му бил разказал, че не ме били претърсили, преди да ме затворят. Лоренцо не бил получил заповед за това и това обстоятелство би го спасило може би, ако моето бягство бе сполучило. Накрая монахът ме молеше да му изпратя ножа си чрез Николо, комуто съм могъл да се доверя.

Лекомислието на монаха ми се стори неразбираемо. Писах му, че съвсем не съм наклонен да се доверя на Николо и че тайната ми била толкова важна, че не мога да пиша за нея. При все това, неговите писма ми доставяха удоволствие. В едно от тях ми съобщаваше защо граф Асквино бил под оловните покриви. Странно беше, че го държаха там, въпреки неговото състояние на телесна безпомощност, защото бил чудовищно дебел и едва можел да се движи, тъй като счупеният му крак бил лошо заздравял. Графът, който не бил богат, упражнявал в Удине адвокатска професия. Благодарение на тази професия той защищавал в Градския съвет правата на селското съсловие срещу благородниците, които с обичайната надменност искали да му оспорят правото на глас в провинциалните събрания. Тези искания на селяните смущавали общественото спокойствие и за да ги вразумят чрез правото на по-силния, благородниците се обърнали към държавните инквизитори и последните заповядали на графа — адвокат да изостави защитата на клиентите си. Графът отговорил, че градското право му давало основание да защитава законите и отказал да се подчини. Инквизиторите накарали да го затворят въпреки градско право и от пет години насам той дишал лековития въздух на оловните килии. Получавал, както и аз, петдесет солди дневно, но можел да разполага със свои пари. Монахът, който никога не бе имал нито хелер, ми съобщи лоши работи за скъперничеството на своя другар. Той ми пишеше още, че в килиите от другата страна на залата били затворени двама благородници от седемте общини, които се намирали в затвора също заради непокорство. Един от тях полудял и бил държан във вериги. Най-сетне ми пишеше, че в друга килия били затворени двама нотариуси.

След като подозрението ми бе изчезнало напълно, се отдадох на размисъл:

„Искам на всяка цена да добия свободата си. Лостът, който притежавам, е отличен, но ми е невъзможно да се възползувам от него, защото всяка сутрин цялата ми килия, с изключение на тавана, бива очуквана с желязна пръчка. Ако искам да изляза от килията си, това трябва да стане през тавана. За тази цел се нуждая от една дупка, а такава не мога да пробия отдолу нагоре, а и не мога да свърша тази работа за един ден. Нужен ми е помощник и той може след това да избяга заедно с мен.“

Изборът не можеше да ме затрудни, защото той можеше да падне само върху монаха. Последният беше на тридесет и осем години и макар и да не беше особено умен, все пак мислех, че любовта към свободата, първата нужда на човека, би му дала толкова решителност, за да изпълни заповедите ми. Най-напред трябваше да се реша да му доверя всичко, след това идваше въпроса да намеря начин да му предам кола си. Това бяха две трудни задачи.

Преди всичко го попитах дали желае да добие свободата си и дали е готов да предприеме всичко, за да я постигне заедно с мен. Той ми отговори, че другарят му и той били готови на всичко, за да строшат веригата си, но добави, че било безсмислено да правим неизпълними планове за бягство. Беше изпълнил четири страници с изброяване на причините, които според неговия беден разум, правели изпълнението невъзможно. Нещастният човек не виждаше никакъв изглед за успех. Отговорих му, че общите мъчнотии не ме занимават. При съставянето на моя план съм мислил само за собствените трудности, а тези щели да бъдат превъзмогнати. Накрая му дадох честната си дума, че ще го освободя, ако поиска да поеме задължението да изпълни съвсем точно всички мои предписания.

Той ми обеща.

Чак сега му съобщих, че имам едно изострено желязо, дълго двадесет цола. С него той трябва да пробие тавана на килията си и след това да направи една дупка в стената, която ни разделя един от друг. През тази дупка той ще достигне до пода над моята килия. Ще пробие тавана и след това ще ми помогне да мина през дупката.

„Щом стигнем дотам, вашата работа е свършена и започва моята. Аз ще освободя вас и граф Асквино.“

Той ми отговори, че ако ме освободи от моята килия, то ще съм все още в затвора, и нашето положение би се отличавало от сегашното само по това, че бихме имали малко повече място. Ние бихме се намирали на тавана, а той бил затворен с три здрави врати.

„Зная всичко това, преподобни отче“, отговорих му аз, „но ние не ще избягаме през вратите. Моят план е готов и съм сигурен в успеха. От вас искам само да изпълнете точно всичко и да се въздържате от всякакви възражения. Помислете само, как най-добре мога да ви изпратя нашия инструмент за освобождение, без да се усъмни този, който ще го предаде. Накарайте засега да ви купят чрез тъмничаря четиридесет или петдесет икони, които да са толкова големи, че да можете да покриете с тях цялата си килия. Тези религиозни картини не ще възбудят у Лоренцо никакво подозрение. На вас те ще послужат, за да прикриете дупката, която трябва да пробиете в тавана. Ще са ви нужни няколко дни, но Лоренцо не ще може да вижда сутрин това, което сте направили предишния ден, понеже ще го прикривате с картина. Ако ме питат защо не го направя аз сам, отговарям ви: не мога, защото нашият тъмничар ме подозира, а тази причина ще ви се види без съмнение уважителна.“

Макар че бях помолил монаха да помисли относно начина, как бих могъл да му изпратя най-добре лоста, все пак и аз самият се занимавах непрестанно, за да намеря такъв. И тогава ми дойде на ум щастлива идея, която възприех веднага. Казах на Лоренцо да ми купи една току-що излязла голяма библия-фолио. Това бе Вулгата в превод на Септуагинта. Надявах се, че ще мога да скрия лоста в гърба на този голям том и така ще мога да го изпратя на монаха. Но когато получих книгата, видях, че лостът бе с два цола по-дълъг.

Моят кореспондент ми бе писал, че неговата килия била тапицирана с иконите, аз му съобщих идеята за библията и че дължината на желязото ми създава затруднения. Щастлив, че може да блесне веднъж със своя ум, той ме подигра заради безплодието на моето въображение и писа, че е нужно просто да изпратя лоста, увит в моята лисича кожа. Лоренцо му бил разказал за красивата кожа и нямало да възбуди никакво подозрение, ако граф Асквино изявял желание да я разгледа, защото искал да си купи подобна.

„Нужно е само да ми я изпратите завита. Лоренцо няма да я отвори.“

Бях твърдо убеден в противното, преди всичко, защото една свита кожа е много по-неудобна за носене. Все пак, за да не го обезкуража и за да го убедя същевременно, че не съм толкова лекомислен като него, му писах да нареди да му се донесе кожата. Лоренцо ме помоли за това и аз му дадох кожата завита, без лоста, и четвърт час след това ми я донесе обратно с думите, че господата я намирали много хубава.

Монахът ми писа жаловито писмо, в което се признаваше за виновен, задето ми е дал лош съвет, но мислел, че не бивало да го последвам. Лостът бил загубен, понеже Лоренцо носел кожата развита върху рамото си. И това нещастие осуетявало всяка надежда. Утеших го, като му разясних неговото заблуждение и го помолих за в бъдеще да не бъде толкова смел в съветите си. Но трябваше да се направи нещо и затова се реших да изпратя лоста под закрилата на библията. Без съмнение, необходимо беше някакво приспособление, за да се попречи на преносвача на огромната книга да го открие. И направих следното:

Казах на Лоренцо, че за празника свети Михаел искам да ям макарони със сирене. За да покажа на господина, който тъй приятелски ми заема книгите си, че съм му благодарен за неговата любезност, искам да изпратя и нему една голяма чиния макарони и то като ги приготвя сам. Лоренцо ми каза, че графът искал да чете голямата книга, която струвала три цехини. Това бе уговорено между нас.

— Много добре, ще му я изпратя заедно с макароните. Донесете ми само най-голямата чиния, която имате вкъщи, защото искам да уредя нещо представително.

Той обеща да услужи според желанието ми. Аз обвих лоста в хартия и го скрих в гърба на книгата така, че той стърчеше точно по равно от двете страни. Ако сега сложех върху библията една голяма чиния макарони с много разтопено масло, бях сигурен, че Лоренцо не би могъл да види краищата на лоста, защото би трябвало да прикове погледа си върху ръба на чинията, за да не излее маслото върху книгата. Съобщих всичко това на отец Балби и му препоръчах особено да не бъде несръчен при поемането на книгата и преди всичко, да вземе двата предмета едновременно, а не един след друг.

В деня на свети Михаел Лоренцо дойде по-рано от обикновено с тиган с приспособление да държи яденето топло, който бе пълен със съвсем горещи макарони и с всички необходими прибавки за приготвянето им. Аз оставих да се разтопи едно голямо парче масло, поставих макароните в чинията и напълних последната с масло чак до ръба. Чинията беше огромна, много по-голяма от книгата, върху която я бях поставил. Всичко това стана до вратата на моята килия. Лоренцо стоеше вън в коридора.

Щом всичко бе готово, вдигнах внимателно библията и чинията, и то така, че гърбът на книгата бе обърнат към носача. После казах на Лоренцо да протегне ръцете си, да внимава да не потече масло върху книгата и да отнесе бързо всичко. Докато поставях в ръцете му значителния товар, гледах го непрестанно в очите и забелязах с най-голямо задоволство, че той не отделяше погледа си от маслото, което се страхуваше да не потече. Каза ми, че би било по-добре да отнесе първо чинията, след това щял да се върне и да вземе и книгата, но му отговорих, че чрез това подаръкът щял да загуби стойността си и че всичко трябвало да върви заедно. След това той се заоплаква, че съм сложил много масло върху макароните и ми каза, като направи смешна гримаса, че ако разлее маслото, нямало да бъде отговорен за щетите.

Щом видях библията в ръцете му, се почувствувах сигурен в успеха. Понеже краищата на лоста можеха да се забележат само ако носачът направеше силно движение настрана, а не виждах никаква причина да отклони очите си от чинията, която трябваше да поддържа в равновесие. Монахът се изсекна три пъти и по такъв начин ми даде уговорения знак, че всичко е минало благополучно. Същото бе потвърдено скоро след това и от Лоренцо.

Отец Балби се залови веднага за работа и за осем дни направи една достатъчно голяма дупка. Последната прикриваше с една икона, която прикрепваше с хлебни топки. На осми октомври той ми писа, че през цялата нощ работил върху стената, която разделяла килиите ни, но могъл да изкърти само един-единствен камък. Той преувеличаваше трудността от разтрошаването на тухлите, които бяха споени чрез много твърд цимент, но ми обеща да продължи работата, макар че с това сме щели само да влошим положението си. Отговорих му, че съм сигурен в противното и той трябва да ми вярва и да изчака.

За жалост, съвсем не бях сигурен, но трябваше да постъпя така или да изоставя всичко. Исках да се избавя от ада, в който ме държеше затворен най-ужасната тирания. Друго не знаех. Само напред! Бях решен да проведа плана си и да го изоставя едва тогава, когато се натъкна на непреодолими трудности. Бях чел в голямата книга на опита и бях научил оттам, че при големи дела не бива да се разсъждава твърде много, а трябва непосредствено да се извършат, като се има при това предвид, че при всяко човешко начинание щастието има последната дума. Ако бях съобщил на отец Балби тези висши тайни на моралната философия, той би ме сметнал за луд.

Неговата работа бе трудна само през първата нощ. Колкото по-навътре проникваше, толкова тя ставаше по-лесна, и най-сетне бе изкъртил тридесет и шест тухли.

На шестнадесети октомври към десет часа сутринта, тъкмо в момента, когато бях зает с една ода на Хораций, чух над главата си шум и три слаби удара. Това бе уговореният знак, за да се уверим, че не сме се заблудили. Той работи до вечерта и на следния ден ми писа, че ако моят таван се състои само от две дъски, той ще привърши работата още същия ден. Увери ме, че щял да внимава, щото дупката да стане кръгла, както бях пожелал, и че няма да повреди тавана. Това бе особено необходимо, понеже и най-малката дупка в тавана би ни издала. Той ми писа, че ще направи дупката така, че за довършване на работата да бъде необходим само четвърт час. Реших да напусна килията си на по-следващия ден, за да не се завърна никога вече, защото с един другар се чувствувах сигурен, че за три или четири часа бих могъл да пробия дупка на покрива на Двореца на дожите. Оттам щях да използувам всички средства, които случаят щеше да ми предложи, за да стигна до земята. Но още бях толкова далеч. Моята зла съдба ми бе приготвила повече от една трудност, която трябваше да бъде преодоляна. Един понеделник, към два часа след обяд, докато отец Балби работеше, чух да се отваря вратата на залата, съседна на моята килия. Почувствувах, че кръвта ми се смразява. Все пак запазих достатъчно присъствие на духа, за да дам чрез два удара уговорения сигнал за опасност, при който отец Балби трябваше да се промъкне бързо през дупката в стената, да се завърне в килията си и да сложи всичко в ред. След по-малко от една минута Лоренцо отключи моята килия и ме помоли за извинение, задето ми води един отвратителен субект за компания. Това бе един мъж на четиридесет или петдесет години; дребен, слаб, грозен, лошо облечен и с кръгла черна перука на главата. Докато го наблюдавах, оковите му бяха снети от двама полицаи. Не можех да се съмнявам, че човекът бе нехранимайко, защото Лоренцо го бе окачествил като такъв в негово присъствие, без тези думи да направят видимо впечатление върху него. Отговорих му:

— Трибуналът е напълно свободен да прави каквото пожелае.

Лоренцо нареди да му донесат един сламеник и му каза, че Трибуналът му определял десет солди дневно. След това той ни заключи.

Съвсем безутешен поради тази лоша шега на съдбата, наблюдавах подлеца, когото самото му просташко лице издаваше като такъв. Тъкмо се канех да го накарам да говори, сам той започна като ми поблагодари, задето бях накарал да му дадат сламеник. Понеже имах намерение да го спечеля на своя страна казах му, че може да яде с мене. Той ми целуна ръка и ме попита дали, въпреки това, би могъл да получи десетте солди, които Трибуналът му определил. Отговорих му утвърдително. След това той се хвърли на колене, извади огромна броеница от джоба си и се огледа по всички ъгли на килията.

— Какво търсите?

— Ще ми простите, господине, но търся някоя икона на светата Дева, защото съм християнин. Поне да имаше тук някое мизерно малко разпятие, защото никога не съм имал такава нужда да се помоля на свети Франциск Асизки, чието име нося недостойно.

Едва се сдържах да не се разсмея не заради неговата християнска набожност, защото в работите на съвестта и вярата никой няма право да се меси, а заради неговия особен начин на изразяване. Забелязах, че той ме смяташе за евреин. За да го извадя от заблуждението му, дадох му бързо молитвата на светата Дева. Той целуна намиращата се отгоре картина, но ми върна листа обратно и ми каза със скромен тон, че неговият баща, който бил надзирател на галера, бил пропуснал да го научи да чете. Добави, че бил последовател на светата Броеница, и ми разказа множество истории за чудеса, които изслушах с ангелско търпение. Помоли ме да му позволя да се моли на своята броеница, като гледа при това образа на светата Дева. Когато свърши, го попитах дали е обядвал. Отговори, че бил полумъртъв от глад. Дадох му всичко, което имах, и той буквално го погълна. При това изпи всичкото ми вино и когато се напи, започна да плаче и да дрънка всевъзможни глупости. Попитах го за причината на неговото нещастие и той ми разказа следното:

— Единствената ми страст е била винаги да славя Бога и нашата свята република и да изпълнявам точно нейните закони. Винаги съм бил внимателен към злодействата на хитреци, чийто занаят е да мамят хора, да престъпват законите на държавата и да действуват прикрито. Затова постоянно съм се стремял да разкривам тайните им и редовно и предано съм донасял на месер-гранде за всичко, което съм могъл да открия. Без съмнение, винаги са ми плащали за това, но парите, които ми даваха, никога не ми доставяха толкова радост, колкото удовлетворението, което изпитвах, че съм могъл да допринеса нещо за славата на пресветия Сан Марко. Винаги се смеех на предразсъдъка на хората, които считат за позорен занаята на един шпионин. Това име звучи лошо в ушите само на ония, които не обичат правителството, защото шпионинът е приятел на благополучието на държавата, бич за престъпниците и верен поданик на своя княз. Когато се е касаело да се постави на изпитание моето усърдие, то чувството на приятелство, което у други може би, оказва влияние, върху мен не е оказвало ни най-малкото влияние, а още по-малко тъй наречената благодарност. Често съм се клел да мълча, за да изтръгна от някого важна тайна, която веднага съм донасял добросъвестно. Това можех да правя с чиста съвест, понеже моят изповедник, един набожен йезуит, ме бе уверил, че съм могъл да съобщя тайната не само поради нежелание да я пазя, но и защото никоя клетва не може да обвързва, когато се касае до общественото благополучие. Чувствувах, че в усърдието си бих предал даже и собствения си баща и да накарам да замълчи гласа на природата. Преди три седмици забелязах, че на малкия остров Изола, на който живеех, се започна подозрително общуване между четири или пет видни лица от градчето. Знаех, че те бяха недоволни от правителството, защото най-знатните измежду тях бяха наказвани със затвор заради една открита и конфискувана контрабандна стока. Първият каплан, австрийски поданик, беше също в затвора. Те се срещаха вечер в кръчмата в една стая, в която се намираше и едно легло. Там те гуляеха и разговаряха, докато си отидат вкъщи. Решен да разкрия замисления от тях заговор, се осмелих един ден, когато бях сигурен, че никой не би могъл да ме види, да се скрия под леглото. Надвечер моите хора дойдоха и започнаха веднага разговор. Между другото казаха, че градът Изола принадлежал не към съдебната власт на свети Марко, а към тази на триесткото княжество, тъй като не се включвал във венецианската история. Капланът каза на главатаря на заговора, някой си Пиетро Паоло, че ако той и другите биха подписали едно заявление, той щял да отиде лично при императорския посланик и императрицата щяла да ги възнагради. Всички се съгласиха и капланът предложи да донесе на следния ден заявлението и веднага след това да отпътува за Венеция, за да го предаде на посланика.

Аз реших да осуетя този подъл план, макар че един от заговорниците беше мой кум и вследствие на това духовно роднинство ми бе по-близък, отколкото ако беше мой роден брат.

Когато заговорниците си отидоха, имах достатъчно време да се измъкна безопасно. Не считах за необходимо да се скривам втори път и по такъв начин да се излагам на опасност, тъй като бях разкрил достатъчно много. Отплувах още същата нощ и пристигнах на другия ден преди обяд. Накарах да ми напишат имената на шестимата заговорници, занесох ги на секретаря на Трибунала и му разказах всичко, което бях чул. Той ми заповяда да отида на следната сутрин при месер-гранде. Този щял да ми даде един човек, с когото трябвало да се върна обратно в Изола и да му покажа каплана, който вероятно още не ще е заминал. След това да не се грижа за нищо повече.

Изпълних заповедта му и показах каплана на човека, който ми бе дал месер-гранде. След това се залових с мои работи.

След ядене, моят кум прати да ме извикат, за да го обръсна, защото съм бръснар и когато бях свършил работата си, той ми даде чаша отлично рефоско с няколко резени салам и се чукна с мен най-приятелски. Тогава ми стана тъжно, задето той бе мой кум. С непресторени сълзи хванах ръката му и го посъветвах да избягва общуването с каплана и преди всичко да не подписва известното писмо. Той ми каза, че не бил по-голям приятел с каплана, отколкото с кой да е друг човек и се закле, че той не знаел за какво писмо му говоря, на което аз му казах, смеейки се, че съм се само пошегувал. Ядосвах се, задето се бях поддал на едно моментно вълнение и с това бях извършил такава голяма грешка. На следния ден и той, и капланът бяха изчезнали. Осем дни по-късно отпътувах за Венеция и посетих месер-гранде, който безцеремонно накара да ме затворят. И тъй, ето ме сега тук при вас, скъпи учителю. Благодаря на свети Франциск, че се намирам в компанията на един добър християнин, който е затворен тук по причини, които не желая да зная, защото не съм любопитен. Моето име е Сорадачи, а жена ми е от рода Легренци, дъщеря на един от секретарите на Съвета на десетте, която се издигна над предразсъдъците и се омъжи за мен напук на всички. Тя трябва да е в отчаяние, понеже не знае какво е станало с мен. Надявам се, обаче, че ще остана само няколко дни тук, защото сигурно секретарят е накарал да ме затворят само за негово удобство, за да може да ме разпита по всяко време, когато пожелае.

Аз потреперих при мисълта, че бях заедно с такова чудовище, но чувствувах същевременно, че се намирах в особено положение и затова трябваше да се отнасям добре с него. Затова се престорих като някой йезуит, че изпитвам най-голямо състрадание, оплаквах го, хвалех неговата любов към отечеството и му предсказвах, че след няколко дни ще бъде отново свободен. Малко след това той заспа и аз използувах съня му, за да разкажа всичко на отец Балби и да му разясня, че трябва непременно да прекъснем работата си, за да я продължим отново при по-благоприятен случай. На следния ден заповядах на Лоренцо да ми купи едно дървено разпятие, една икона на светата Дева и една на свети Франциск и да ми донесе и две бутилки светена вода. Сорадачи поиска от него своите десет солди и Лоренцо му даде с презрително изражение двадесет. Поръчах му за в бъдеще да ми купува четири пъти повече вино, също чесън и сол, деликатеси за моя отвратителен другар. Когато тъмничарят си отиде, изтеглих сръчно от книгата най-новото писмо на Балби. В него той описваше своя ужас. Той бе помислил, че всичко е било загубено и повтаряше многократно, че сме имали голямо щастие, че Лоренцо изпратил Сорадачи при мен. „Понеже, ако го беше пратил в нашата килия, то той не би ме намерил и тогава като награда за нашия опит за бягство биха ни изпратили сигурно в кладенците.“

От разказа на Сорадачи не се съмнявах, че ще го разпитат. Тъй като ми изглеждаше ясно, че секретарят го бе затворил само защото го подозираше в клевета. Затова се реших да му поверя две писма, които, ако биха били предадени, не можеха нито да ми бъдат от полза, нито да ми навредят, но които трябваше да подействуват в моя полза, ако предателят ги предадеше на секретаря, в което не се съмнявах, за да му даде доказателство за верността си.

Употребих два часа, за да напиша с молив тези две писма. На следния ден Лоренцо ми донесе разпятието, двете икони и светената вода. Дадох на моя нехранимайко да се наяде добре, след това му казах:

— Очаквам от вас една услуга, от която зависи щастието ми. Разчитам на вашето приятелство и на вашата смелост. Ето тук две писма, които ви моля да предадете, щом бъдете свободен. Щастието ми зависи от вашата вярност. Трябва да скриете писмата, защото, ако ги намерят у вас при освобождаването ви, то и двамата сме загубени. Трябва да ми се закълнете в това разпятие и в тези две икони, че не ще ме предадете.

— Готов съм, господине, да се закълна във всичко, което искате. Аз съм ви твърде много задължен, за да мога да ви предам.

След това той проля обилни сълзи, охкаше и се оплакваше, че бил нещастен, задето съм могъл да го подозирам, че иска да предаде един господин, за когото би дал живота си. Аз знаех какво значеше това, но продължавах да играя комедията си. Дадох му една риза и една шапка, оголих главата си и напръсках нашата килия и самия него продължително и изобилно със светена вода. След това го накарах да произнесе три безсмислени заклинания, които тъкмо затова трябваше да вселят страх в душата му, една ужасна клетва. След като се бе задължил чрез тази смешна клетвена церемония да занесе писмата ми на техните адреси, му ги дадох. Той предложи да ги зашие в подплатата на гърба на неговата жилетка. Позволих му.

Бях твърдо убеден, че той щеше да предаде писмата ми при пръв удобен случай на секретаря, затова ги бях съчинил така изкусно, че техният стил не можеше да издаде хитрината ми. Той можеше само да ми спечели уважението на Трибунала, а може би, и неговата милост. Първото бе написано до господин де Брагадино, другото — до господин Гримани. Казах им да не се тревожат за моята съдба, защото съм имал основания да се надявам за скорошно освобождение. Когато изляза, те ще намерят, че наказанието ми е било само за мое добро, понеже в цяла Венеция нямало човек, който да се нуждаел повече от поправяне от мен.

Молех господин де Брагадино да ми изпрати кожени ботуши за през зимата, понеже сегашната ми килия била толкова висока, че съм могъл да стоя прав и да се разхождам в нея.

Пазех се да не дам на Сорадачи повод да подозре, че писмата ми бяха от такъв невинен характер, защото тогава той би могъл да пожелае да извърши едно добро дело и да ги занесе на адресите им, а аз не исках това. В следната глава, драги читателю, ти ще видиш дали една клетва може да упражни някакво въздействие върху черната душа на моя отвратителен другар и как се потвърди старата поговорка: „Във виното е истината.“ Подлият човек се бе описал в разказа си точно такъв, какъвто беше в действителност.

[1] Малък хълм до гр. Бърно, на който се намира стара крепост превърната в затвор. — Б.пр. ↑

[2] Сципионе, маркиз ди Мафей, италиански поет (1675–1755). — Б.пр. ↑

[4] Дени Петау, наричан още Дионисий Петавий, френски хронолог (1583–1652). — Б.пр. Съчинението му „Рационариум темпорум“ било използувано като учебник по история в училищата. — Бел.ред. ↑

[4] Кристиан, Фрайхер фон Волф, известен немски философ и математик (1679–1754). — Б.пр. ↑

Глава тридесет и първа

Предателството на Сорадачи. Отец Балби довършва щастливо свето дело. Напускаме килията си. Неподходящо двоумение на граф Асквино. Впускане в бягство.

Сорадачи държеше моите писма от два или три дни, когато един следобед ми каза, че секретарят го подозирал, че е предупредил каплана, понеже свещеникът не бил ходил никога при посланика и у него не намерили никакво заявление. След продължителен разпит го завели в една тясна килия и го оставили там няколко часа, след това го оковали отново и го завели във вериги пред секретаря. Последният поискал от него да признае, че е казал някому в Изола, че свещеникът няма да се завърне вече, той обаче не могъл да признае това, защото никому не бил казвал такова нещо. Секретарят се уморил от разпита, позвънил и той бил доведен от полицаите отново при мен.

Този разказ силно ме натъжи, защото виждах много ясно, че нещастникът щеше да остане дълго при мен. Тъй като трябваше да известя Балби за злополучната съдба, писах му през нощта и понеже бях правил това повече от един път, най-сетне ми се удаде чрез упражнение да пиша доста добре в тъмнината.

На следния ден исках да се уверя, че не съм се излъгал в подозрението си. Казах на шпионина да ми предаде писмото, което бях писал на господин де Брагадино, трябвало да прибавя още нещо. „След това можете да го зашиете веднага пак“.

— Това е опасно, защото ключарят би могъл да дойде през това време и тогава бихме били загубени.

— Това няма значение, дайте ми писмата.

Изведнъж извергът се хвърли в краката ми и се закле, че при повторното отвеждане пред строгия секретар се разтреперил силно и почувствувал някакъв непоносим натиск върху гърба си, точно на мястото, където били зашити писмата. Секретарят прочел двете писма и ги поставил в едно чекмедже на писалището си. Казал му, че ако бил занесъл писмата, това би се узнало и би могло да му струва живота.

Престорих се, като че ли ми става лошо, покрих лицето си с ръце, хвърлих се на колене до леглото пред иконата на Девата и с тържествен тон поисках от нея отмъщение за подлеца, който престъпи най-светата клетва и ме предаде. След това легнах в леглото си, обърнах лице към стената и имах търпението да остана през целия ден в това положение, без да се помръдна, без да кажа нито дума и без да обръщам внимание на плача, виковете и уверенията в невинност на нехранимайкото. Играх отлично своята роля в една комедия, чийто план имах готов в главата си. През нощта писах на Балби да дойде точно в един часа на обяд, нито минута по-рано или по-късно и да продължи работата си, но да работи само четири часа, нито минута повече. „Нашата свобода зависи от вашата голяма точност и вие няма защо да се страхувате от нищо“.

Беше двадесет и пети октомври и наближаваше моментът, когато трябваше или да изпълня плана си, или да се откажа безвъзвратно от него. Държавните инквизитори и секретарят прекарваха всяка година първите три дни от ноември на някое място на сушата[1], Лоренцо използуваше отсъствието на господарите си, напиваше се всяка вечер, спеше по-дълго от обикновено и се явяваше късно под оловните покриви.

Знаех това и предпазливостта изискваше да избера това време за бягството си, понеже можех да бъда сигурен, че бягството ми щеше да бъде забелязано едва късно сутринта.

За да взема решението си, макар че не можех повече да се съмнявам в низостта на моя съзатворник, имаше още една причина, която ми се вижда достатъчно важна, за да скрия от моите читатели.

Най-голямата утеха за един намиращ се в нужда човек е надеждата да се освободи от нея. Той копнее за края на своето нещастие и вярва, че може да ускори идването му чрез своите молитви, той би сторил всичко възможно, за да узнае точно часа на своето мъчение. За жалост никой не може да знае в кой момент ще настъпи едно събитие, което зависи от волята на някой друг, даже и ако този друг сам му каже това. Страдащият човек става нетърпелив и слаб и проявява неволно склонност към суеверие. Бог, казва си той, трябва да знае момента, който ще сложи край на моето нещастие. Бог може да позволи да ми стане известен този момент, безразлично по какъв начин. И когато е изпаднал вече в такива мисли, той не се бави да попита съдбата. Избира си за това един начин, който неговото въображение му внушава и няма значение дали той вярва повече или по-малко в откровенията на избрания от него гадател. В този дух са действували повечето от онези, които са искали съвет от Пития, или от джобовете в гората на Додона, този дух подбужда също и онези, които се обръщат към кабалата или търсят желаното осветление в някой стих от библията или от Вергилий, чрез което са се прочули тъй много вергилианците, за които ни съобщават толкова много писатели, същият дух най-сетне въодушевява и тези, които са твърдо убедени, че могат да получат разяснения на всички свои съмнения чрез случайни или почиващи на пресмятане комбинации на някаква мизерна колода карти.

В това състояние на духа се намирах и аз. Но понеже не знаех по какъв начин бих могъл да принудя съдбата да ми открие чрез библията предопределената ми участ, което значи момента на възвръщането на несравнимото благо на свободата, то реших да запитам божественото стихотворение на майстор Лодовико Ариосто, бях чел „Бесният Роланд“ стотина пъти. Знаех го наизуст и ме възхищаваше даже и под оловните покриви. Обожавах идолопоклоннически гения на големия поет и според мен той можеше по-добре да предскаже съдбата ми, отколкото Вергилий.

В този смисъл написах един въпрос, който бе отправен към мнимото всезнание. Попитах го в коя песен на Ариосто бих намерил предсказан деня на моето освобождение. От числата, които се явиха от думите на въпроса, съставих една обратна пирамида. Като извадих от всяка двойка числа числото девет, намерих крайното число девет. И тъй, това означаваше, че търсеното от мен предсказание трябваше да се намира в деветата песен. Приложих същия метод, за да определя строфата и стиха и получих числото седем за строфата и числото едно за стиха.

Взех стихотворението в ръка и сърцето ми биеше така, като че ли бях повярвал напълно на гадателя. Отворих книгата, потърсих и намерих мястото.

Точното съвпадение на този стих ми се стори чудновато. Не искам да кажа, че употребих всичките си сили, за да превърна предсказанието в истина. Чудноватото в тази работа е, че между края на октомври и началото на ноември се намира само мигът в полунощ. И тъкмо когато камбаните на часовника биеха полунощ, между тридесет и първи октомври и първи ноември, аз напуснах моята килия, както читателят скоро ще види.

Впрочем, аз моля читателя да не ме счита за по-суеверен от всеки друг поради това тълкуване, той би се излъгал. Разказвам случката, защото е истинска и защото е изключителна и защото бягството ми може би не би сполучило, ако не бях й обърнал никакво внимание. Този случай е поучителен за всекиго, който още не знае, че без предварителните предсказания, много важни събития не биха никога станали. Събитието услужва на предсказанието, като го прави истинно, но настъпи ли събитието, то предсказанието остава неоснователно.

Прекарах цялата сутрин до обяд да въздействувам върху душата на злобното глупаво животно, за да объркам неговия слаб разум, да го смая с чудновати представи и да го направя безвреден.

Щом Лоренцо ни остави сами, казах на Сорадачи да изяде супата си. Подлецът лежеше върху своя сламеник и бе казал на Лоренцо, че бил болен. Той не би се осмелил да дойде при мен, ако не бях го повикал. Той стана, простря се целия пред краката ми, целуна ги и проливайки горещи сълзи, каза, че ако не съм му простял, щял да умре същия ден, понеже чувствувал вече отмъщението на светата Дева, което съм призовал върху него. Чувствувал страшни болки в корема си и устата му била пълна с пришки. Той ми я показа и аз видях, че бяха устни гъбички, дали ги е имал преди ден, не зная. Не си дадох труд да изследвам дали ми казва истината, в мой интерес беше да се престоря, че му вярвам и да го оставя да се надява на милост. Може би, предателят имаше намерението да ме измами и понеже сам бях решен да го измамя, то въпросът бе кой от двама ни е по-ловък. Бях подготвил едно нападение срещу него, против което той мъчно можеше да се защити.

Придавайки на лицето си израз на екстаз, му казах:

— Седни и изяж супата си. След това ще ти открия съдбата ти. Защото знай, днес в зори ми се яви светата Дева на броеницата и ми заповяда да ти простя. Ти няма да умреш, а ще напуснеш затвора заедно с мен.

Коленичил, понеже нямаше стол, той ядеше съвсем смаян супата си. След това седна на моя сламеник, за да ме изслуша. Казах му приблизително следното:

— Скръбта поради твоето отвратително предателство ми причини една безсънна нощ, понеже писмата ми сигурно ще ме осъдят да остана до края на живота си в тъмницата. Изпълнен от това чувство, което е недостойно за един християнин, и понеже бог ни заповядва да прощаваме, лежах в леглото си, най-сетне заспах от умора и по време на тази щастлива дрямка имах едно истинско видение. Видях светата Дева, тази Божа Майка, чийто образ виждаш на стената. Видях да стои жива пред мене, тя отвори уста и ми каза следното:

„Сорадачи е последовател на моята света броеница — той стои под мое покровителство, искам да му простиш, тогава проклятието, което той си навлече, ще изгуби силата си. Като наградата за твоето великодушие, ще заповядам на един от моите ангели да приеме човешки образ и да слезе от небето, за да пробие тавана на твоята килия и в пет или шест дни да те освободи. Този ангел ще започне своята работа точно в един часа, и ще престане половин час преди залез-слънце, понеже трябва да се завърне още по светло на небето. Когато съпроводен от моя ангел, напуснеш затвора, ще вземеш Сорадачи със себе си и ще се грижиш за него, но при условие, че изостави своята професия на шпионин. Ще му кажеш всичко.“

При тези думи светата Дева изчезна и аз се събудих.

Докато казвах тези думи с вдъхновен тон и с най-сериозно изражение, наблюдавах лицето на предателя. Той седеше като вкаменен. След това взех моя молитвеник, напръсках цялата килия със светена вода и се престорих, че се моля на бога, като при това целувах от време на време иконата на светата Дева. Един час по-късно дангалакът, който до тогава не бе отворил уста, ме попита внезапно, кога ангелът ще слезе от небето и дали ще чуем шума, който той трябвало да направи при пробиването на килията ни.

— Уверен съм, че ще дойде в един часа, ние ще го чуем като работи и ще си отидем в определеното от светата Дева време.

— Може би само сте сънувал.

— Положително не. Чувствуваш ли се в състояние да ми се закълнеш, че ще изоставиш шпионирането?

Вместо да ми отговори, той се обърна и заспа. Събуди се чак след два часа, обърна се и ме попита, дали би могъл да отложи още исканата от мен клетва.

— Можеш да я отложиш, докато дойде ангелът, за да ме освободи, но ако тогава не се откажеш с клетва от твоята подла професия, която те е докарала дотук и която ще те доведе и до бесилката, то ще те оставя тук. Така гласи заповедта на Божата Майка, която те е лишила от покровителството си.

Прочетох по грозното му лице задоволството, което изпитваше, защото бе убеден, че ангелът няма да дойде. Изглеждаше, че ме съжалява. С нетърпение очаквах удара на камбаната, понеже тази комедия ми правеше грамадно удоволствие и бях убеден, че пристигането на ангела щеше да обърка неговия недоразвит ум. Планът ми не можеше да не се получи, иначе Лоренцо трябваше да е забравил да предаде книгата, а това беше невъзможно.

Един час преди уговорения момент го повиках, за да се храним заедно. Пих само вода, Сорадачи обаче изпи всичкото вино и изяде за десерт всичкия чесън, който имах, най-големия деликатес за него. По такъв начин неговата възбуда се увеличи още повече. В момента, когато чух часовника да бие, паднах на колене и му заповядах със страшен глас да стори същото. Той ме погледна объркано, но се подчини. Когато чух слабия шум, който монахът направи при промъкването си през дупката в стената, извиках:

— Ангелът, идва! — Проснах се по корем и му нанесох силен удар с юмрук, така че и той зае същото положение. Раздробяването на дъската правеше силен шум. В продължение на четвърт час имах търпението да остана в моето неудобно положение. При други обстоятелства бих се смял сърдечно, гледайки как животното лежеше неподвижно. Но не се засмях, защото не забравих нито за миг похвалното си намерение да направя човека съвсем луд или поне побъркан. Неговата порочна душа можеше да се възвърне към човечност, само като я изпълвах с ужас. Най-сетне се изправих, но веднага коленичих, като му позволих да заеме същото положение. След това го накарах да се моли, прехвърляйки броеницата в продължение на три и половина часа. От време на време той заспиваше, уморен повече от неудобното положение, отколкото монотонното мърморене на молитви. Не се осмели нито веднъж да ме обезпокои. Понякога се решаваше да хвърли бегло поглед към тавана или да се поклони със смаяно лице пред иконата на светата Дева. Всичко това беше извънредно смешно. Когато чух часовника да бие пет, казах му с полутържествен, полунабожен тон:

— Легни, сега ангелът ще си отиде.

Балби се върна в килията си и ние не чувахме вече нищо.

Изправих се и погледнах изпитателно нещастника и забелязах по лицето му смущение и страх, бях възхитен от това. Размених няколко думи с него, за да видя в какво състояние беше разсъдъкът му. Той проля потоци от сълзи и това, което каза бе толкова объркано и несвързано, че не се поддава на описание. Говори за греховете си, за голямата си набожност, за своето усърдие към свети Марко, за своите задължения към републиката и тези си заслуги приписваше на милостта, която Мария му оказвала. Трябваше да изслушам с тържествено изражение една дълга история за чудесата на броеницата, която неговата жена, чийто изповедник бил един доминиканец, му била разказала. Най-после ми каза, че не разбирал само как един невеж човек като него, би могъл да ми бъде в помощ.

— Ти ще постъпиш на служба при мен и ще получаваш всичко, от което имаш нужда, без да трябва да упражняваш опасната професия на шпионин.

— Но тогава не бихме могли да останем повече във Венеция?

— Не, естествено не, ангелът ще ни отведе в една страна, която не принадлежи на свети Марко. Готов ли си да ми се закълнеш, че ще изоставиш своята позорна професия? И, ако се закълнеш, няма ли да престъпиш за втори път клетвата си?

— Ако се закълна, ще остана сигурно верен на клетвата си, това е съвсем положително. Но признайте, че без моето клетвопрестъпление светата Дева не би ви оказала голямата милост. Моята неверност е причина за вашето щастие, значи вие трябва да ме обичате и да се радвате на моето предателство.

— Ти обичаш ли Юда, който е предал Исус Христос?

— Не.

— Разбираш значи, че хората се отвращават от предателите и същевременно се молят на провидението, което знае да прави от злото добро. Досега ти си бил само един подлец, ти си обидил бога и неговата девствена майка и аз ще приема клетвата ти само ако изкупиш греховете си.

— Какви грехове съм направил?

— Ти сгреши от гордост, Сорадачи, като помисли, че ти дължа благодарност за това че ме предаде, като предаде писмата ми на секретаря.

— Как бих могъл да изкупя този грях?

— Ще ти кажа, когато утре дойде Лоренцо, ти ще останеш да лежиш върху сламеника си, с лице обърнато към стената, без да направиш ни най-малкото движение и без да погледнеш Лоренцо. Ако той те заговори, ще му отговориш, без да го погледнеш, че не си могъл да спиш и трябва да си починеш. Обещаваш ли безусловно това?

— Обещавам ви да изпълня точно всичко, което ми казвате.

— Закълни се пред тази икона! Бързо!

— Обещавам ти, пресвета Божа Майко, че няма да погледна Лоренцо и че не ще се помръдна върху моя сламеник.

— А аз, пресвета Дево, ти се заклевам в сърцето на твоя божествен син, ако видя Сорадачи да направи и най-малкото движение и да погледне Лоренцо, ще се хвърля веднага отгоре му и ще го удуша безмилостно за твоя чест и за твоя слава.

Разчитах на действието на тази заплаха най-малко толкова, колкото на неговата клетва. Все пак, за да добия колкото се може голяма сигурност, го попитах, дали има да възрази нещо против тази клетва. След като размисли за момент, той ми отговори: не, бил напълно съгласен с нея. Останах много доволен. Сега му дадох да яде, а след това му заповядах да си легне, защото съм имал нужда от сън.

Щом заспа, писах на Барби в продължение на два часа. Разказах му цялата история и му казах, че ако работата е напреднала достатъчно, нужно е съвсем малко, за да пробие тавана. Съобщих му, че трябва да избягаме през нощта на тридесет и първи октомври срещу първи ноември и че общо ще бъдем четирима. Това писмо написах на двадесет и осми октомври.

На следния ден монахът ми писа, че главната част от работата била привършена и му оставало да пробие само последния пласт над килията ми, това щяло да стане за четири минути. Сорадачи удържа клетвата си, престори се, че спи, а и Лоренцо не го заговори. Не го изпусках нито за миг от очи и мисля, че бих го удушил, ако бе направил и най-малкото движение с глава, защото за да ме издаде, нужно беше само да намигне на Лоренцо. Останалата част от деня бе посветена на разговори. Говорех толкова тържествено и с най-пресилени изрази, колкото можех и за мен бе наслада да видя, как той ставаше все по-фанатизиран. Освен тези тайнствени речи, извиках на помощ и винените пари. От време на време го карах да пие големи количества, докато най-сетне опиянението и умората го надвиха и той заспа.

Макар че всяко метафизично мислене бе чуждо за неговата глава и че способността си да мисли беше употребявал изключително, за да измисля шпионски хитрини, все пак ме затрудни за момент, като ми каза, че не разбирал защо ангелът трябвало да работи толкова много, за да ни отвори килията. Аз вдигнах поглед към небето, или по-добре към тавана на моята тъжна килия и му казах:

— Пътищата на бога са неизвестни на хората, освен това, небесният пратеник работи не като ангел, защото тогава едно духване от устата му би било достатъчно. Той работи като човек, чийто образ, без съмнение е взел само затова, защото ние не сме достойни да понесем неговото присъствие в небесния му вид. Освен това, предвиждам, че ангелът няма да дойде днес, за да ни накаже заради твоята зла мисъл, която обиди светата Дева. Нещастнико! Ти никога не мислиш като набожен и страхуващ се от бога честен човек, а винаги като проклет грешник, който има работа с месер-гранде и с неговите полицаи.

Бях искал да го доведа до отчаяние и това ми се бе удало. Той проливаше горещи сълзи и когато чу да бие един часа и ангелът не дойде, хълцането му го задави. Вместо да го успокоя, се опитвах да засиля още отчаянието му, като горчиво се оплаквах. На следния ден той пак удържа клетвата си, когато Лоренцо го попита за здравето му, той отговори, без да си обърне главата. На последния ден се държа по същия начин, а също и на сутринта на тридесет и първи октомври, когато видях Лоренцо за последен път. Дадох му книгата за Балби и бях писал на монаха да дойде към единадесет часа и да пробие тавана. Не се страхувах вече, че би могла да се яви някаква пречка, защото както бях чул от Лоренцо, инквизиторите и секретарят били отплували вече към сушата. Нямаше защо да се страхувам от пристигането на някой нов затворник и не бе необходимо да се опасявам повече от моя подъл нехранимайко.

Когато Лоренцо излезе, казах на Сорадачи, че ангелът ще направи в единадесет часа отвор в тавана на нашата килия. Той ще донесе една ножица и ти ще отрежеш моята брада и тази на ангела.

— Та има ли ангелът брада?

— Да, ще видиш. След това ние ще излезем и ще минем през покрива на двореца, оттам ще се спуснем долу на площада Сан Марко и оттам ще отидем в Германия.

Той не отговори. На обяд яде сам, тъй като душата и сърцето ми бяха твърде развълнувани, за да мога да ям. Не бих могъл да спя.

Часът удари — ангелът дойде. Сорадачи искаше да се хвърли на пода, но му казах, че това не е нужно. За три минути дупката бе готова, последното парче дъска падна в краката ми и отец Балби се хвърли в прегръдките ми.

Прегърнахме се и той ми даде лоста и една ножица. Казах на Сорадачи да ни отреже брадите и не можех да сдържа смеха си, когато видях как животното стоеше с отворена уста и наблюдаваше чудноватия ангел, който изглеждаше като дявол.

Бях нетърпелив да изследвам околността и казах на монаха да остане при Сорадачи, защото не исках да оставя последния сам. След това тръгнах. Сега се намирах над килията на графа, спуснах се в нея и прегърнах сърдечно достойния старец. Видях, че поради телосложението си той не бе в състояние да извърши бягството по един наклонен и покрит изцяло с оловни плочи покрив. Попита ме за плана ми и ми каза, че според него съм действувал малко лекомислено.

— Ще вървя напред, докато намеря свободата или смъртта.

Той ми раздруса ръката и каза:

— Ако мислите да пробиете покрива и да потърсите път по оловните плочи и слезете оттам, то не виждам никаква възможност за успех, освен ако нямате крила, а аз нямам смелостта да ви придружа, ще остана тук и ще моля бога за вас.

Излязох отново да изследвам големия покрив. Като се промъкнах колкото бе възможно в най-външния страничен ъгъл, стъпих най-после върху гредите, с които са изпълнени таваните на всички големи дворци. Изпробвах дъските с края на моя лост и имах щастието да ги намеря полуизгнили. При всеки удар с лоста се разпадаше на прах всичко, което докосвах. Като видях, че за по-малко от един час можах да направя една достатъчно голяма дупка, завърнах се в моята килия и прекарах там четири часа да разрязвам чаршафите, одеялата, дюшеците и сламеника, за да направя от тях въжета. Всички възли направих сам и се уверих в тяхната здравина, защото един-единствен лошо стегнат възел би могъл да ни струва живота. Най-сетне се видях притежател на въжета, чиято обща дължина възлизаше на сто разтега[2].

При големи начинания има известни неща, от които зависи всичко и които водачът, ако иска да има успех, не бива да предостави на друг човек. Когато въжетата бяха готови, опаковах заедно моята дреха, моето копринено наметало, няколко ризи, чорапи и носни кърпи и всичките отидохме в килията на графа. Добрият стар господин поздрави Сорадачи, за това че е бил поставен в моята килия и чрез това ще добие скоро отново свободата си. Смаяното лице на Сорадачи ме разсмиваше. Бях хвърлил вече маската на Тартюф, която ми бе станала отвратително неудобна, и която трябваше да сложа заради нехранимайкото. Той явно бе убеден, че съм го излъгал, но не разбираше нищо от цялата работа, защото не можеше да отгатне как бях контактувал с мнимия ангел, тъй че можех да го карам да идва и да си отива в определен час. Той слушаше внимателно графа, който ни казваше, че сме щели да се опропастим и като истински страхливец обмисляше вече в главата си плана как да се откаже от опасното пътуване. Казах на монаха да направи своя пакет, като аз сам ще довърша дупката към покрива.

Към осем часа вечерта завърших дупката, без да имам нужда от чужда помощ. Бях раздробил на прах дъските и отверстието бе два пъти по-голямо, отколкото бе необходимо. Цялата оловна плоча лежеше пред мен. Не можех да я повдигна сам, защото беше запоена. Монахът ми помогна, като пъхнах лоста между дъждовната тръба и плочата удаде ми се да разкъртя последната. Аз промъкнах главата си през дупката и видях със съжаление, че луната, която се намираше в първата си четвърт пръскаше обилна светлина. Това нещастие трябваше да се понесе с търпение, трябваше да дочакаме полунощ, когато луната щеше да изчезне, за да освети обратната страна, защото в една толкова очарователна нощ, сигурно цялото добро общество се намираше на площада Сан Марко и следователно не можехме да се изложим на лунната светлина върху покрива. Нашите сенки биха паднали на площад Сан Марко. Очите на всички биха се отправили към нас и чудноватата сцена би възбудила непременно всеобщо любопитство, а особено това на месер-гранде и неговите полицаи, които са единствените пазачи във Венеция. И неприятното им усърдие би разстроило скоро хубавия ни план. И тъй, реших да излезем на покрива едва след залязването на луната. Призовах божията помощ, но не исках никакви чудеса. Изложен на капризите на щастието, трябваше да му оставя по възможност по-малко точки за нападение, ако планът ми пропаднеше, то исках поне да съм предпазен от укора, че съм направил грешка. Луната щеше да залезе след единадесет часа, а слънцето се появяваше едва в седем и половина, по такъв начин ни оставаха до разсъмване седем часа пълна тъмнина и ни можехме да действуваме. Имахме доста трудности пред нас, но за седем часа трябваше да смогнем да постигнем нашата цел. Казах на отец Балби, че бихме могли да прекараме три часа в разговор с граф Асквино. Помолих го да му съобщи предварително, че имам нужда от тридесет цехини, които го моля да ми заеме, защото те могат да ми бъдат от такава важност, както бе лостът за извършеното досега. Той изпълни поръчката ми и след четири минути се върна с отговора да отида сам, тъй като графът желаел да говори с мен без свидетели. Бедният стар господин ми каза много приятелски, че за да избягам, не съм имал нужда от пари, той нямал никакви, имал многобройно семейство и ако съм заминел, парите, който той ми е дал, щели да бъдат загубени. С една дума, каза още цял куп подобни излишни неща, за да прикрие с тях своето скъперничество или своето нежелание да дава в заем пари. Моят отговор продължи половин час. Приведох убедителни основания, но последните са били винаги безсилни, откакто съществува светът, защото най-красивите риторически изрази отскачат от стоманената броня на най-упоритата от всички страсти. Налице беше случаят „Който не иска, трябва да се набие“, но аз не бях достатъчно жесток, за да употребя насилие спрямо един нещастен старец. Най-сетне му казах, че ако иска да избяга заедно с нас, аз ще го нося на раменете си, както Еней — своя баща Анхис, но ако иска да остане, за да моли бога да бди над нас, то молбата му би била непоследователна, защото той би молил бога да успее едно дело, за което сам той не е пожелал да допринесе дори и с най-обикновени средства.

Той ми отговори, като заплака. Аз се развълнувах. Той ме запита дали биха ми стигнали две цехини, на което отговорих, че всичко трябва да ми бъде достатъчно. Той ми даде двете цехини, като ме помоли да му ги дам обратно, ако след като направя обиколката по покрива видя, че най-разумното би било да се върна в килията си. Обещах му това, малко изненадан, че можеше да допусне, че бих се решил да се върна. Той не ме познаваше, бях твърдо решен по-скоро да умра, отколкото да се върна на едно място, което след това не бих напуснал вече жив.

Повиках приятелите си и ние поставихме целия си багаж до дупката, след като бях разпределил стоте разтега въжета на две връзки. После разговаряхме в продължение на два часа и си спомнихме не без удоволствие за различните превратности на нашето предприятие. Първото указание, което отец Балби ми даде за своя благороден характер, се изрази в това, че той ми повтори десет пъти, че не съм удържал думата си, тъй като съм го уверил, че моят план бил готов и сигурен, а случаят съвсем не бил такъв. Дръзко ми каза, че ако знаел това предварително, нямало да ме освободи от моята килия. Графът ми каза също с всичката сериозност на своите седемдесет години, че най-умното било да се откажа от рискованото си начинание, защото било невъзможно да сполуча, напротив, очевидно било, че в момента съществувала много по-голяма опасност да загубим при изпълнението му живота си. Това, което той ми каза, бе типична адвокатска реч, отгатнах веднага, че истинската причина за неговото усърдие бяха двете цехини, които трябваше да му върна, ако успее да ме убеди да остана.

— Покритият с оловни плочи покрив — каза той, — е толкова стръмен, че няма да можете да ходите по него, защото едва ли ще бъдете в състояние да се държите прави, покривът е снабден наистина със седем или осем капандури, но те всички са с железни решетки, защото са отдалечени от стряхата и защото на тях не може да се стъпи сигурно. Въжетата, които имате, няма да ви послужат за нищо, понеже няма да намерите място, за да ги закрепите. А даже и да намерите такова място, не бихте си помогнали, защото човек не може да слезе от такава височина, тъй като няма за какво да се прикрепя докато стигне до долу. Трябва да вържете въжето около тялото си и един от вас тримата да спуснете двамата си другари един след друг като някое ведро или вързоп дърва. Този обаче, който направи това, би трябвало да остане жив, да се върне в килията си. Кой от вас тримата се чувствува готов за такова милостиво, но опасно дело? А дори да приемем, че един от вас е такъв герой, то кажете ми от коя страна искате да се спуснете? Във всеки случай не към площада, защото биха ви видели, към църквата е невъзможно, защото там бихте били затворени, за страната, обърната към двора, не може и да се мисли, защото там бихте попаднали в ръцете на полицаите, които обикалят постоянна. Значи можете да се спуснете само откъм страната на канала, а имате ли там гондола, която да ви чака, или някой кораб? Не. Ще бъдете принудени, значи да скочите във водата и да плувате до Санта Аполония, там ще пристигнете в плачевно състояние и няма да знаете накъде да бягате по-нататък. Помислете си, че можете лесно да се плъзнете по оловните плочи, а ако паднете в канала, ще бъдете загубени, дори и да можете да плувате като акули, защото при голямата височина на зданието и малката дълбочина на водата, падането може да бъде само смъртоносно. Ще бъдете смазани, понеже три или четири стъпки вода не са достатъчни, за да спрат действието на тежестта, когато тялото ви пада от такава голяма височина. Бихте се считали даже за щастливи, ако стигнете долу само със строшени крака или ръце.

Тази реч, която при нашето положение бе много неуместна, накара кръвта ми да кипне. Въпреки това, имах смелостта да го изслушам с едно търпение, което обикновено не притежавах. Безогледните укори на графа ме възмущаваха и имах голямо желание да му отвърна грубо, но чувствувах, че се намирам в деликатно положение и можех лесно да разваля собственото си дело, защото имах работа с един страхливец, който бе в състояние да ми отговори, че не бил дотолкова отчаян, че да рискува живота си да тръгне сам. Ако обаче останех сам, не бих могъл да разчитам на успех. Казах с приятелски тон, че съм сигурен в успеха на моето предприятие, макар че не мога да им съобщя подробности.

— Вашите мъдри съображения — казах на граф Асквино — ще ме подтикнат да действувам предпазливо. Имам доверие в бога и в своите собствени сили и ще преодолея всички трудности.

От време на време протягах ръката си, за да се уверя дали Сорадачи е още тук, защото през цялото време той не каза нито дума. Засмях се при мисълта какво става сега в главата му, след като беше съвсем сигурен, че го бях измамил. Към десет и половина часа му казах да види къде се намира сега луната. Той ме послуша, върна се веднага и ми каза, че след час и половина луната нямало да се вижда вече, а една извънредно гъста мъгла щяла да направи оловните покриви много хлъзгави, и опасни.

— За мен е достатъчно — отговорих му аз, — че мъглата не е зехтин. Опаковай наметалото си с една част от въжетата. Трябва да ги разпределим на равни връзки.

За моя голяма изненада той прегърна колената ми, след това хвана ръцете ми и ги целуна. Плачейки, ми каза:

— Моля ви, не искайте смъртта ми! Зная положително, че ще падна в канала. Не мога да ви принеса най-малката полза. Ах! Оставете ме тук и аз ще моля през нощта свети Франциск за вас. Във вашата власт е да ме убедите, но никога няма да ви последвам.

Естествено глупакът не знаеше, колко много молбата му съвпадаше с моите желания!

— Ти си прав, остани тук, но ти позволявам това при условие, че ще се молиш на свети Франциск. Преди това обаче донеси тук всички мои книги, искам да ги оставя на графа.

Той се подчини, без да възрази нищо и без съмнение с голяма радост. Моите книги струваха най-малко сто талера. Графът ми каза, че ще ми ги предаде при завръщането ми.

— Вие няма да ме видите вече тук, можете да разчитате на това. Книгите ще ви обезщетят за вашите две цехини. Извънредно приятно ми е, че подлецът Сорадачи няма смелостта да ме последва, той би ме затруднил. Освен това, мизерникът не е достоен да сподели с отец Балби и с мен честта на едно толкова красиво бягство.

— Това е вярно, каза графът, но възможно е утре да има основание да се поздрави за това.

Помолих графа за перо, мастило и хартия, които той имаше въпреки забраната, защото забраните не значеха нищо за Лоренцо, който за един талер би продал и самия свети Марко. Написах следващото по-долу писмо, което предадох на Сородачи и което не можах да прочета повторно, защото се намирахме на тъмно. Започнах с предсказанието на един мечтател, което написах на латински език.

„Аз не ще умра, а ще живея, за да възпявам славата на господа“.

„Господа инквизиторите проявяват всичко възможно, за да задържат насила виновника под оловните покриви. Виновникът, който е щастлив да не е затворник под честна дума, трябва също да стори всичко възможно, за да си възвърне свободата. Тяхното право се основава на юриспруденцията, правото на виновния е природата. И както вие не се нуждаете от неговото съгласие, за да го затворите, така и той не се нуждае от вашето, за да си възвърне отново свободата.“

„Джакомо Казанова, който пише това с горчивина в сърцето си, знае, че може да има нещастието да бъде хванат отново, преди да може да напусне държавата и да отиде на сигурно място в някоя гостоприемна страна. Тогава той би попаднал отново под меча на тези, от които се готви да избяга сега. Но ако би го постигнало това нещастие, той се обръща към човечността на своите съдии и ги моли да не отегчават ужасната му участ, от която се опитва да избяга, като го накажат, задето е послушал гласа на природата. Ако бъде заловен отново, той моли да му се върне всичко, което му принадлежи и което оставя в килията. Ако обаче има щастието да постигне целта си, той подарява всичко на Франческо Сородачи, който остава тук като затворник, защото няма смелостта да се изложи на опасност. Той не предпочита като мен свободата пред живота. Казанова моли техни превъзходителства да не забранят на нещастника този подарък, който той му прави. Написано един час преди полунощ, без светлина в килията на граф Асквино, на 31 октомври 1756 г.“

Казах на Сородачи да предаде това писмо не на Лоренцо, а лично на секретаря, защото той ще нареди сигурно да го повикат, ако не се качи и сам горе, което е още по-вероятно. Графът му каза, че въздействието на моето писмо било несъмнено, но трябвало да ми предаде всичко обратно, когато се върна. Глупакът му отговори, че желае да ме види отново, за да ми докаже, че на драго сърце ще ми върне всичко.

Но бе време да тръгвам. Луната не се виждаше вече. Окачих около врата на отец Балби полагаемата му се част от нашия багаж, така че той носеше от едната страна половината от нашите въжета, а от другата — своите собствени вещи. Същото направих и аз. След това ние двамата по ръкави, с шапки на главите, пристъпихме към отвора на покрива:

„И се качихме, за да видим отново звездите.“

(Данте)

[1] Авторът счита Венеция с нейните канали и островчета за отделена от сушата. — Б.пр. ↑

[2] Около 160 метра. — Б.пр. ↑

Глава тридесет и втора

Напускам моята килия. Смъртна опасност върху покрива. Напускам Двореца на дожите, с гондола пристигам на сушата. Отец Балби ме излага на голяма опасност. С хитрост се разделям за малко с него.

Промъкнах се пръв, Балби ме последва. Сорадачи, който ни бе придружил до дупката на покрива, получи заповед да постави отново оловната плоча на мястото й и след това да се моли на своя свети Франциск. Въпреки мъглата, всички предмети можеха да се различават доста добре. Пълзейки на четири крака, хванах здраво моя лост, пъхнах го късо в цепнатината между две оловни плочи и хванах после с четири пръста ръба на извитата от мен плоча. Така стигнах постепенно до билото на покрива. Монахът, който ме следваше, се държеше здраво с четирите пръсти на дясната си ръка за колана на панталоните ми. Така се озовах в неприятното положение на товарно животно, което трябва едновременно да тегли и да носи и при това върху един наклонен покрив, който бе станал плъзгав от една гъста мъгла.

Когато бяхме изминали едва половината от това опасно изкачване, монахът ми извика да спра. Един от пакетите му бил паднал, но той се надявал, че е задържан от водосточната тръба. Първата ми мисъл бе да го ритна и да го изпратя след пакета му. Хвала на бога, че се овладях и не го направих. Наказанието би било твърде тежко и за двама ни, понеже сам не би ми се удало да избягам. Попитах го дали е връзката с въжетата, но той ми отговори, че било неговото пакетче, в което се намирал един намерен от него на тавана ръкопис, който щял да му донесе голяма печалба. Казах му, че трябва да прежали тази загуба. Една крачка назад би могла да ни провали в бездната. Бедният монах изпъшка и ние се закатерихме по-нататък.

След като бяхме изкачили с най-големи усилия петнадесет или шестнадесет плочи, дойдохме до билото. Тук седнах удобно, като че яздех и отец Балби последва примера ми. Седяхме с гръб към малкия остров Сан Джорджо Маджоре и виждахме на около двеста крачки пред себе си многобройните кубета на църквата Сан Марко, която спада към двореца на херцога. Преди всичко свалих моя вързоп и подканих другаря си да направи същото. Той постави своята връзка въжета, колкото можа по-добре, под бедрата си, но когато поиска да свали шапката си, която му досаждаше, постъпи несръчно. Шапката се търкулна от плоча на плоча до дъждовната тръба и последва пакета с дрехи в канала. Моят беден другар бе съвсем отчаян от това и извика:

— Лошо предзнаменование! Още в началото останах без риза и без шапка, а загубих и един скъпоценен ръкопис, който съдържаше интересна и съвсем неизвестна история, състояла се в Двореца на дожите.

Моята ярост се бе поуталожила междувременно и му казах спокойно, че в двете нещастни случки няма нищо необикновено и могат да бъдат считани за лошо предсказание само от един суеверен човек и че аз не ги смятам за такова и съвсем не съм обезкуражен от тях.

— Те трябва, драги ми, да ви послужат за поука да бъдете предпазлив и разумен. От тях трябва да разберете, че бог несъмнено ни покровителствува, защото ако шапката ви беше паднала наляво вместо надясно, ние бихме били загубени, защото би паднала в двора на двореца. Там биха я намерили постовете, и безспорно биха разбрали, че някой се намира на покрива. И тогава бихме били заловени.

След като се оглеждах надясно и наляво в продължение на няколко минути, казах на монаха да чака, докато се върна и да не се помества. Само с лоста си в ръка, яздих без трудност по билото на покрива. В продължение на почти цял час изучавах всички покриви на двореца, но напразно. Никъде не съгледах нищо, на което бих могъл да закрепя въже. Бях съвсем безпомощен. Не можеше да се мисли за канала или за двора на двореца, а църквата ми предлагаше между своите куполи само дълбоки бездни, които бяха затворени от всички страни. За да стигна през църквата до каноника, би трябвало да се катеря по толкова наклонени покриви, че не виждах никаква възможност да избера този път. Моето положеше изискваше дръзка смелост, но ми забраняваше всякаква непредпазливост. Да се избере верният път беше извънредно трудно.

Трябваше да бъде взето някакво решение. Трябваше или да се върна в килията си, за да не я напусна може би никога вече, или трябваше да скоча в канала. Понеже ми оставаше само изборът между тези две възможности, то трябваше да предоставя много на случая и преди всичко да направя нещо. Погледът ми падна върху една капандура откъм страната на канала. Тя беше доста далече от мястото, откъдето бях тръгнал, за да ми позволи да приема, че осветяваният от нея таван не принадлежи към областта на килиите. Тя водеше навярно към таван над някое от жилищата в двореца, чиито врати щях да намеря отворени. Бях твърде убеден, че слугите в двореца, дори тези от семейството на дожа, биха улеснили с готовност бягството ни, ако ни забележеха. Положително те нямаше да ни предадат във властта на инквизиторите, даже ако биха познали в нас най-големите политически престъпници. Толкова омразна бе инквизицията в очите на всички венецианци.

Трябваше да изуча по-отблизо тази капандура. Като се плъзнах внимателно по права линия от билото на покрива, се намерих скоро върху малкото покривче на издатината. Държах се здраво с двете си ръце за ръба, протегнах глава напред и видях и почувствувах една малка решетка. Зад нея се намираше прозорец със стъкла, които бяха в оловни рамки. Прозорецът не ме смути, но решетката, колкото и тънка да беше, ми се струваше непреодолима пречка, понеже мислех, че без пила не бих могъл да я отстраня, а имах само моя лост.

Не знаех какво трябваше да направя и започнах да губя смелостта си, когато внезапно едно просто и естествено събитие повдигна отново духа ми.

Часовникът от кулата Сан Марко, който в този момент удари полунощ, ме освободи със силен тласък от състоянието на безпомощност, което ме сковаваше. Тези удари на камбаната ми напомниха, че в същия миг започваше денят на всички светии и че този ден е също празник на моя светия покровител, ако имах такъв. И предсказанието на йезуита, който ме бе изповядал, ми дойде на ум. Но трябва да призная, че особено повиши смелостта ми и увеличи действително телесните ми сили светското предсказание, което бях получил от моя любим Ариосто.

Звукът на часовника от кулата ми се стори като говорещ талисман, който ме подбуждаше към действие и ми обещаваше победа. Прострян по дължината си, с глава наведена към решетката, пъхнах лоста в рамката, с която тя бе споена и реших да я изкъртя изцяло. След четвърт час това ми се отдаде. Решетката се намираше неповредена в ръцете ми и аз я поставих до капандурата. Без мъка строших сега прозореца, макар че получих силно кървяща рана на лявата ръка. С помощта на лоста стигнах отново по гореописания начин до билото и по него се върнах на мястото, където бях оставил моя другар. Намерих го в яростно отчаяние. Наговори ми най-груби обиди, задето съм го оставил толкова дълго време сам и заяви, че чакал само да удари един часът, за да се завърне в килията си.

— Та какво помислихте за мен?

— Помислих, че сте паднали в някоя бездна.

— И радостта, която би трябвало да изпитвате, че ме виждате отново, е изява на обиди?

— Че какво правихте толкова дълго време?

— Елате с мен, ще видите!

Натоварих се отново с моите вързопи и се упътих към капандурата. Когато се намерихме срещу нея, уведомих Балби за всичко, което бях направил, и се посъветвах с него, как бихме могли да стигнем тавана. Това бе лесно за единия от двамата, защото другия можеше да го спусне с въжето, но не виждах никаква възможност вторият да може да го последва, понеже въжето не можеше да се закрепи на входа на капандурата. Ако се качех на нея и скочех вътре, можех да си счупя ръцете и краката, понеже разстоянието от капандурата до пода не ми бе известно. Когато му изказах тези размишления с приятелски тон, човекът ми отговори:

— Оставете ме първо да сляза. Докато съм долу, ще имате достатъчно време да размислите как да ме последвате.

Признавам, че при първото си възмущение изпаднах в изкушение да му забия лоста в гърдите. Един добър дух ме възпря и аз не го укорих с нито една дума за подлия му егоизъм, а развързах веднага моята връзка с въжетата. След като завързах здраво въжето около гърдите под мишниците, накарах го да легне по корем с краката надолу и да се спуска докато стигне до капандурата. Когато стигне дотам, му казах да влезе до отвора и да се държи с ръце за ръба. Когато той стори това, се плъзнах както по-рано по покрива, легнах по дължината си върху капандурата, опънах въжето и казах на монаха да се спусне сега без страх. Щом стигна долу, той отвърза въжето. Аз го изтеглих и видях, че височината възлизаше на повече от петдесет стъпки. Това бе твърде много, за да се реша на опасния скок. За монаха бях вече сигурен. Той бе прекарал два часа на билото на покрива, преизпълнен със страх в едно, нека призная, невдъхващо доверие положение. Извика ми да му хвърля въжетата. Той щял да се погрижи за останалото. Естествено, пазех се да изпълня този глупав съвет. Не знаех какво да правя. Очакващ вдъхновение, покатерих се обратно към билото. Погледът ми падна върху едно място до една купола, която още не бях посетил, и се запътих нататък. Видях равна площадка, покрита с олово, близо до една голяма капандура с два затворени капака. Върху тази площадка се намираше едно корито с готова вар, зидарски инструменти и една стълба, която ми изглеждаше достатъчно дълга, за да мога да сляза по нея до тавана, където ме очакваше моя другар. Това бе достатъчно, за да взема своето решение. Закрепих въжето на първото стъпало и домъкнах неудобния товар до капандурата. Сега обаче, въпросът беше да вкарам тежката стълба в капандурата. Трудностите, които ми създаваше това, ме накараха да съжаля, че съм лишен от помощта на монаха.

Бях довлякъл стълбата дотам, че единият и край допираше капандурата, докато една трета от дължината й стърчеше извън водосточната тръба. Плъзнах се до капандурата, привлякох стълбата към себе си и завързах края на въжето си за осмото й стъпало. След това я спуснах, докато върхът й се намери непосредствено до капандурата. Сега се помъчих да я пъхна вътре, но ми бе невъзможно да я накарам да влезе повече от петото стъпало, защото върхът й опираше вътре до покрива на капандурата и не би могло по никой начин да се вкара по-навътре, без да се строши или капандурата, или стълбата. За това имаше само едно средство. Трябваше да повдигна другия край. Чрез наклоняването върхът можеше да мине край пречката и след това тя щеше да се плъзне надолу по собствената си тежест. Без съмнение, би трябвало да поставя стълбата напреко и да закрепя за нея моето въже, за да мога да се спусна безопасно по нея. Но тогава стълбата би останала там и на следната сутрин би издала на полицаите и на Лоренцо мястото, където може би бихме се намирали още.

Не исках да рискувам да загубя чрез една непредпазливост плода на толкова труд и опасности. За да отстраня всякакви следи, стълбата трябваше съвсем да изчезне. Понеже нямаше кой да ми помогне, реших да се спусна сам до водосточната тръба, за да вдигна стълбата и тъй да постигна целта си. Така и направих, но при такава голяма опасност, че само благодарение на някакво чудо не заплатих с живота си за своята смелост. Пуснах въжето, без да се грижа повече за стълбата. Нямаше защо да се страхувам, че ще падне в канала, тъй като тя се бе закачила здраво с третото си стъпало за тръбата. С лоста в ръка се спуснах сега чак до мраморната водосточна тръба. Докоснах последната с върха на краката си, докато лежах по корем. В това положение, събирайки всичките си сили, можах да повдигна отзад стълбата и да я тикна същевременно напред. За голяма моя радост видях, че тя бе влязла с около една стъпка по-дълбоко в капандурата. Читателят ще разбере, че по такъв начин тежестта й се намаляваше значително. Касаеше се да я вкарам само още две стъпки по-навътре, като я повдигна същевременно толкова нагоре, тъй като, щом станеше това, трябваше само да легна отново на покрива на капандурата, за да вкарам цялата стълба с помощта на въжето. За да я вдигна сега толкова високо, колкото бе нужно, се изправих на колената си. Но в резултат на напрежението, се плъзнах и останах върху покрива само с гърдите си и с двата лакътя.

Ужасен момент! И днес още потрепервам при спомена за него. Читателят едва ли е в състояние да си представи целия ми ужас. В инстинкт за самосъхранение напрегнах почти несъзнателно всичките си сили, за да се задържа и мога да кажа, че това ми се отдаде по някакво чудо. Не изгубих нито за момент хладнокръвие и най-сетне, като напрегнах всичките сили на ръцете си, успях да се повдигна, така че тежестта на тялото ми почиваше върху дланите, докато същевременно се опирах и на долната част на тялото си. За щастие, нямаше защо да се грижа повече за стълбата, понеже при необикновено голямото усилие, което щеше да ми излезе толкова скъпо, имах щастието да я тикна три стъпки по-дълбоко в капандурата, така че тя стоеше там неподвижна.

Като се държах опрян на дланите си и на областта между долната част на трупа и бедрата, върху ръба на водосточната тръба, видях, че бих бил вън от всякаква опасност, ако можех да повдигна десния си крак и да поставя първо едното, а после и другото коляно върху тръбата. Но страданията ми не бяха се свършили. Вследствие напрежението, сухожилията ми се бяха свили тъй силно, че един извънредно болезнен гърч парализира всичките ми крайници. Все пак не се отчаях, а останах неподвижно, докато мине атаката. Знаех, че това беше най-доброто средство срещу гърча, защото го бях изпробвал често върху себе си. Колко ужасен беше този момент! След две минути поднових усилията си и достигнах успешно с двете си колена водосточната тръба. След като си поех дъх, повдигнах внимателно стълбата, докато тя затрепери най-сетне успоредно с малкия покрив на капандурата. Това ми стигаше, тъй като ми бяха добре познати законите на равновесието. Взех отново лоста си в ръка и се покатерих по същия начин на капандурата. Сега вкарах без голям труд цялата стълба, чийто край пое моя другар. Хвърлих на пода дрехите си, въжетата и изкъртената решетка и слязох по стълбата. Монахът ме прие преизпълнен от радост и сложи стълбата настрана. Опипвайки с ръце наоколо, ние изследвахме тъмното помещение, в което се намирахме. То бе около тридесет крачки дълго и двадесет крачки широко.

На единия край намерихме една двойна врата, която се състоеше от железни пръчки. Това беше лошо предзнаменование. Но когато поставих ръката си на намиращата се в средата дръжка, последната се подаде на натиска и вратата се отвори. Най-напред тръгнахме по протежение на стените около новото помещение, но когато искахме да го пресечем, блъснахме се в една голяма маса, която бе заобиколена със столове и кресла. Върнахме се към мястото, където бяхме намерили прозорци и отворихме един от тях. Но при светлината на звездите съгледахме само бездните между куполите на дома. Нито за миг не помислих да сляза оттук, защото знаех къде ще попадна. Затворих отново прозореца. Напуснахме залата и се върнахме на мястото, където бяхме оставили багажа си. Изтощен телесно и душевно до крайна степен, се отпуснах върху пода. Поставих една връзка въжета под главата си и една сладка дрямка ме овладя. Предоставих се на нея съвсем безволен. Би ми било невъзможно да противостоя на съня, дори и да знаех, че той щеше да ми струва живота. Спомням си добре и досега какво блажено чувство изпитвах, когато заспивах.

Спах в продължение на три и половина часа. Виковете и силното разтърсване на монаха едва можаха да ме разбудят. Той ми каза, че току-що ударило пет часа и не можел да разбере как съм могъл да спя в положението, в което се намирахме. За него бе неразбираемо, за мен обаче — не. Сънят ми не беше по моя воля. Бях се поддал на изтощената си природа и лежах, тъй да се каже, в последно издихание. В това изтощение нямаше нищо чудно. От два дни не бях нито ял, нито заспивал от вълнение, а усилията, които трябваше да направя, надвишаваха това, което един човек може да даде при обикновени условия. Те биха били достатъчни да изтощят напълно силите на който и да било. Освен това, този благотворен сън ми бе възвърнал старата сила, а и както забелязах с голяма радост, тъмнината се бе толкова разсеяла, че можехме да действуваме по-уверено и по-бързо.

Щом се огледах, извиках:

— Това не е затвор. Тук трябва да има някой лесно намираем изход.

Тръгнахме към стената, която се намираше срещу желязната врата и ми се стори, че разпознавам в един много тесен ъгъл врата. Опипах я с пръсти и най-сетне намерих дупка за ключ. Пъхнах в нея моя лост и с три или четири удара разбих ключалката. Влязохме в една малка стая, където намерих върху една маса един ключ. Опитах го на една срещуположна врата, завъртях го и видях, че тя се отключи. Поставих ключа обратно на масата, където го бях намерил, и помолих монаха да вземе нашите пакети. След това напуснахме стаята и се озовахме в един коридор, в който се намираха ниши, изпълнени с книжа. Това бяха архиви. Открих една малка каменна стълба и тръгнах по нея. Намерих една друга, слязох също и по нея и стигнах до една стъклена врата. Отворих я и се намерих изведнъж в една зала, която познавах. Отворих един прозорец. Би ми било лесно да се прехвърля през него, но тогава бих се намерил в лабиринта на малките дворчета, които заобикалят църквата Сан Марко. За Бога, само не подобна глупост!

Върху едно писалище видях един железен инструмент със закръглен връх и дървена дръжка. Той служеше на секретаря на канцеларията да пробива пергаментите и да прикрепя посредством един конец оловния печат. Взех инструмента. Отворих писалището и намерих препис от едно писмо, с което на проведитора на Корфу се съобщаваше за изпращането на три хиляди цехини за поправка на крепостта. Потърсих цехините. Нямаше ги. Бог знае с какво удоволствие бих ги взел и как бих се изсмял на монаха, ако би ме обвинил, че извършвам кражба. Бих погледнал на тази сума като на подарък от небето и съвсем откровено бих се смятал за неин собственик според правата на завоевателя.

Отидох до вратата на канцеларията и пъхнах лоста в ключалката. За по-малко от минута обаче се уверих, че няма да мога да строша ключалката и затова реших да направя бързо една дупка в едното крило на вратата. Избрах си едно място, където дървото имаше малко чепове. Залових се веднага за работа и с бързи удари на лоста си пробивах и разцепвах дървото, доколкото можех. Монахът ми помагаше според силите си с дебелото шило, което бях намерил върху писалището. Но той трепереше при ехтящия шум, който вдигаше моя лост, щом го забивах в дървото, и който навярно се чуваше на далечно разстояние. Чувствувах много добре голямата опасност, но не ми оставаше нищо друго, освен да продължа.

След половин час дупката бе вече задоволително широка, защото без трион едва ли бих могъл да я направя още по-широка. Ръбовете й изглеждаха страшни, понеже по тях се издаваха остри цепленки, които можеха да ни раздерат дрехите и ни наранят. Дупката се намираше на пет стъпки от пода. Поставихме пред нея две столчета едно до друго и се качихме върху тях.

Монахът се пъхна със скръстени ръце и с главата напред в дупката. Задържах го първо за бедрата, после за краката и ми се отдаде да го пробутам. Не се безпокоях от това, че стаята, към която водеше вратата, беше тъмна, понеже познавах мястото. Когато моят другар бе от другата страна, му подадох нашите пакети. Оставих само въжетата. След това поставих трето столче върху двете първи и се качих върху него, така че дупката се намираше вече на височината на бедрата ми. Пъхнах се в нея до долната част на тялото, макар че това ми създаваше големи затруднения, понеже дупката бе много тясна, нямах опора за ръцете си и понеже никой не ме буташе отзад, както аз бях напъхал монаха. Казах на Балби да ме хване и тегли, без да обръща внимание, дали ще бъда разпокъсан. Той се подчини и аз имах твърдостта да понеса ужасните болки, които ми причиняваха острите цепленки на дървото, като ми раздираха слабините и бедрата.

Когато най-сетне преминах успешно, взех бързо моя пакет, слязох по две стълби и отворих без труд вратата на коридора, който води към голямата врата на Кралската стълба и до който се намира кабинетът на военния министър. Тази голяма врата бе затворена, както тази на залата с архивите, и от пръв поглед видях, че не можех да сторя нищо на тази врата без млат или патрон за разбиване. Лостът, който имах в ръката си, като че ли ми казваше: това е краят, не мога да ви помогна вече. Можеш да ме захвърлиш. Лостът бе оръдието на моята свобода. Обичах го. Той бе достоен да виси като благодарствена жертва над олтара на свободата и спасението. Затова го задържах.

Напълно спокоен и съсредоточен седнах на един стол и казах на монаха:

— Седнете и вие. Моето дело е свършено. Бог или щастието трябва да направят останалото. Нека небесният водач за останалото да се грижи. Или пък щастието, ако той не се погрижи. Не зная дали хората от двореца ще дойдат да чистят днес, в деня на всички светии или утре на Задушница. Ако дойде някой, аз ще избягам щом се отвори вратата, а вие ще ме последвате. А ако не дойде никой, то не се мърдам оттук. Дори да умра от глад, не може нищо да се направи.

От тези ми думи нещастният монах изпадна в ужасна ярост. Той ме нарече обезумял глупак, съблазнител, измамник, лъжец. Това не ме развълнува и аз го оставих да ругае. Внезапно удари шест часа. От събуждането ми на тавана бе изминал само един час.

Сега най-важното за мен бе да се преоблека напълно. Отец Балби изглеждаше като селянин, но дрехите му не бяха разпокъсани и покрити с кръв като моите. Неговата жилетка от червена фланела и неговите панталони от виолетова кожа бяха здрави. А аз изглеждах достоен за съжаление — облян в кръв и с дрехи на парцали. Над коляното ми кървяха две дълбоки рани, които бях получил при дъждовната тръба. Дупката във вратата на канцеларията ми беше раздрала жилетката, ризата, панталоните, слабините и бедрата. Навсякъде имах ужасни наранявания. Разкъсах няколко носни кърпи и се превързах с тях, доколкото можах. След това облякох красивия си костюм, в който навярно изглеждах доста смешен през студените есенни дни. Подредих косата си, доколкото това ми се отдаде в мрежата, извадих бели чорапи, сложих си поради липса на друга риза с дантели и облякох още две отгоре. Носните кърпи и чорапите пъхнах в джобовете си, а всичко останало хвърлих в един ъгъл. Метнах моето красиво наметало на рамената на монаха и добрият човек изглеждаше, като че ли го бе откраднал. Аз трябва да съм изглеждал като кавалер, който е бил на бал, след това е прекарал нощта на някое лошо място и там се е малко разрошил. Само превръзките на моите колена, които се виждаха, не отиваха към моята малка неподходяща елегантност.

В този елегантен костюм, със своята красива шапка с испанска златна дантела и бяло перо, пристъпих към един отворен прозорец. Няколко безделници, които (както узнах две години по-късно в Париж) се намираха случайно в двора на Двореца на дожите, се учудиха, че един толкова изискано облечен господин като мене може да бъде горе в този час, отидоха при човека, който имаше ключ от тази зала, и му съобщиха това. Той помислил, че може би е затворил някого предния ден, взе ключовете и се качи горе. Ядосах се, задето се бях показал на прозореца. Не знаех, че тъкмо това беше най-голямото щастие за мен. Седнах отново до монаха и се оставих да бъда руган от него, когато внезапно до ухото ми достигна дрънкане на ключове. Съвсем възбуден, скочих и погледнах през една малка цепнатина, която за щастие се намираше между двете крила на вратата. Видях само един човек без шапка, само с една перука на главата, той се качваше бавно по стълбата, държащ в ръката си голяма връзка ключове. Казах на монаха с много сериозен тон да не си отваря устата, а да върви след мен и да ме последва веднага. Държах в дясната си ръка лоста си, скрит под дрехата. Застанах пред вратата тъй, че да мога да изляза веднага, щом бъде отворена. Молех се на Бога човекът да не ми окаже никаква съпротива, понеже в такъв случай бих се видял принуден да го поваля, а бях решен на това. Вратата се отвори. При вида ми бедния човек застана като вкаменен. Без да се спра, без да кажа нито дума, използувах слисването му и се спуснах бързо по стълбата, монахът след мене. С бързи крачки, но не като беглец, се обърнах към великолепната така наречена Гигантска стълба, без да слушам Балби, който непрекъсната ми викаше:

— В църквата! В църквата!

Вратата на църквата бе отдалечена на двадесет крачки от стълбата, но църквите във Венеция отдавна вече не предлагаха сигурност на преследвани престъпници и затова никой не търсеше убежище в тях. Монахът знаеше това, но в страха си го забрави. По-късно ми каза, че ме подканил да вляза в църквата само защото някакво религиозно чувство го привлякло към олтара.

— Защо не отидохте там самичък?

— Не исках да ви напусна.

Той би трябвало да каже: не исках да ви загубя.

Сигурността, която търсех, се намираше извън границите на светлейшата република и аз бях вече поел пътя за там. Мислено бях вече стигнал. Но касаеше се да стигна също и телесно. Упътих се право към Кралската врата на Двореца на дожите. Без да погледна никого — това е най-доброто средство да не ви се обръща внимание — отидох през малкия Марков площад до брега, качих се в първата срещната гондола и казах съвсем високо на гондолиера, който стоеше на задната част:

— Искам да отида във Фазина, повикай бързо още един гребец.

Такъв се намираше съвсем наблизо и докато гондолата бе отвързана, седнах на средното подплатено седалище, а монахът на страничната скамейка. Чудноватата фигура на Балби, без шапка и с красиво наметало върху рамената, моят неподходящ за времето костюм, всичко това трябваше да наведе хората на мисълта, че съм някой шарлатанин или астролог.

Щом заобиколихме митницата, лодкарите започнаха да гребат силно по Канала на Джудека, по който трябваше да се мине, за да се стигне до Фузина или до Местре, където в действителност исках да отида. Когато бяхме изминали половината канал, протегнах главата си през прозореца и попитах задния гондолиер:

— Мислиш ли, че ще стигнем в Местре преди осем часа?

— Но, господине, вие казахте, че искате да отидете във Фузина.

— Ти си луд, аз казах към Местре.

Вторият лодкар ми каза, че се лъжа и моят глупав монах, като усърден християнин и голям приятел на истината, повтори естествено, че не съм прав. Имах желание да го накажа с един ритник за ужасната му глупост, но се сетих, че не всеки, който желае, може да бъде умен. Изсмях се високо и признах, че може би съм казал погрешно, но в действителност имам намерение да отида в Местре. Не получих отговор, но след малко гондолиерът ми каза, че бил готов да кара и за Англия, ако поискам.

— Браво, значи към Местре.

— След три четвърти час сме там, тъй като вятърът и течението са благоприятни.

Много доволен, аз погледнах назад канала, който дотогава никога не ми се бе виждал толкова красив, особено защото нито една лодка не плуваше зад нас. Утрото бе великолепно, въздухът — чист, слънцето ни изпращаше първите си прекрасни лъчи и двамата лодкари гребяха силно и сръчно. И когато си припомних ужасната нощ, която бях прекарал, опасностите, от които се бях отървал, мястото, където един ден преди това бях затворник, след това всички случайности, които бяха благоприятни за мене, когато си спомних за свободата, на която току-що започнах да се наслаждавам и която беше пред мен с целия си блясък — тогава ме обзе благодарност към бога, избликът на чувства почти ме задуши и аз избухнах в плач.

Моят чудноват другар, който освен когато даде право на лодкарите, не бе казал нито дума, помисли, че трябва да ме утеши. Но той се излъга относно причината на сълзите ми и неумелият начин, по който се опита да ме утешава, има за последствие облекчителните ми сълзи да преминат в един своеобразен смях, който го наведе на друго, също така погрешно предположение. Той помисли, че съм полудял. Бедният монах беше глупав, както казах вече, зъл беше само защото бе глупав. Бях се изправил пред неумолимата необходимост да използувам неговата глупост, но чрез нея той щеше насмалко да ме тикне в пропастта, макар и без лошо намерение. Беше ми невъзможно да го убедя, че съм заповядал на лодкарите да карат към Фузина с намерението да отида в Местре. Каза ми, че тази мисъл могла да ми дойде едва при пътуването ни през канала.

Пристигнахме в Местре. На площада не намерих коне, но в гостоприемница Камбана се намираха множество колари, с които се пътува също така добре. Уговорих с един от тях да ме закара в Тревизо. За три минути конете бяха впрегнати, мислейки, че Балби е зад мене, аз се обърнах и казах:

— Качете се.

Но той липсваше. Заповядах на един слуга да го доведе и възнамерявах да го наругая здраво, дори и ако е бил принуден да задоволи някоя нужда. Защото се намирахме в едно положение, в което трябваше да потискаме всички нужди, дори и природните. Слугата се завърна и каза, че не можел да намери монаха. Разярих се. Помислих да го оставя просто на произвола на съдбата. Би трябвало да го сторя, само чувството на честност ме възпря.

Слязох отново да се осведомя. Всеки го видял, но никой не може да ми каже къде е, или къде може да бъде. Забързах надолу по залесената главна улица и като обърнах инстинктивно глава към прозореца на едно кафене, видях злощастния монах, че стои при тезгяха, пие кафе и се шегува с келнерката. Той ме видя, показа ми момичето, каза ми, че била красива и ме покани да изпия и аз чаша кафе. Същевременно ме помоли да платя за него, защото нямал нито едно солдо у себе си. Потиснах възмущението си и му казах:

— Не искам, побързайте!

Същевременно го ощипах по ръката, така че той побледня от болка. Платих и си тръгнахме.

Треперех от гняв.

Върнахме се в гостоприемницата и се качихме в една кола. Но едва бяхме изминали десет стъпки, когато срещнахме един жител на Местре, някой си Балби Томази, един добър човек, който обаче се ползуваше с името, че поддържа връзка със светия официум на инквизиторите. Той ме позна, спря се и ми извика:

— Как, господин Казанова, вие тук? Възхитен съм, че ви виждам. Вие сте значи избягали? Как сте постигнали това?

— Не съм избягал, освободиха ме.

— Това не е възможно. Вчера вечерта бях у господин Гримани и бих научил това.

Казах му да говори тихо, слязох от колата и го помолих да дойде малко настрана. Заведох го зад къщата на един ров, от другата страна на който се намираше празно поле. Когато видях, че никой не ни виждаше, въоръжих се с моя лост и го хванах за яката. Той разбра намерението ми, изскубна се, прескочи рова и побягна с всички сили, без да се обръща. Щом бе спечелил известна преднина, той намали бягането си, обърна се и ми прати въздушна целувка, за да ми даде да разбера, че ми пожелава приятно пътуване. Когато не го виждах повече, поблагодарих на бога, задето човекът ме бе предпазил чрез своята подвижност да не извърша някое престъпление, защото исках да го убия, а както изглежда той нямаше лоши намерения.

Мрачен като човек, който току-що е избегнал голяма опасност, хвърлих на жалкия монах, който сега разбра на каква опасност ни бе изложил само един презрителен поглед и се качих отново в колата. Обмислях как бих могъл да се отърва от глупака, а той седеше до мен и не се осмеляваше да отвори уста. Без други приключения пристигнахме в Тревизо, където казах на пощальона да ни приготви за десет часа една кола с два коня. В действителност нямах намерение да продължа пътуването с пощата, първо, защото нямах толкова пари; второ, защото се страхувах да не бъда проследен. Домакинът ме попита дали искам да закуся. Имах нужда да се подкрепя, понеже бях полумъртъв от глад. Но нямах смелостта да приема поканата. Загубата на четвърт час би могла да бъде съдбоносна. Страхувах се да не бъда открит, а от това бих се срамувал през целия си живот, тъй като един умен човек трябва да може да се справи на открито поле с четиристотин хиляди души. Ако не съумее да се скрие, той е глупак.

Излязохме през вратата Тома, като че искахме да се разходим. Една миля извървяхме по шосето, но после ударихме напреки през полето. Решихме да не се показваме вече по пътищата, докато се намирахме още в границите на републиката. Най-късият път водеше през Басано, но аз избрах най-дългия, защото не беше изключена възможността да ни чакат на изхода на най-близкия път, докато вероятно не биха помислили, че бихме минали през Фелтре, тъй като това беше най-дългият път, за да се достигне в територията на епископа от Триент. След като вървяхме в продължение на четири часа, се отпуснах на земята. Не можех повече. Трябваше да ям нещо, или да умра на място. Казах на монаха да остави наметалото до мене и да отиде в някоя близка селска къща, да поиска ядене срещу заплащане и да ми го донесе. Дадох му нуждите пари. Той отиде, но ми каза, че ме мислел за по-смел. Нещастникът не знаеше какво значи храброст, но бе по-силен от мен и без съмнение си бе напълнил добре стомаха преди бягството ни. Освен това, бе пил и кафе. Беше мършав, беше монах и предпазливост и честолюбие не обезпокояваха неговата душа за сметка на тялото. Макар къщата да не бе гостоприемница, добрата селянка ми изпрати богато ядене, което ми струва само тридесет солди. Когато утолих глада си, почувствувах, че сънят искаше да ме надвие и затова тръгнахме веднага, след като се осведомих точно за посоката. След четиричасов ход, спряхме до едно село и узнах, че бях на двадесет и четири мили[1] от Тревизо. Бях напълно изтощен. Обувките ми бяха скъсани и ходилата ми — подути. Имахме на разположение само още един час до мръкване. Прострях се на земята в една горичка, помолих Балби да седне до мен и му държах следната реч:

— Ние трябва да отидем в Борго ди Балзугана[2]. Това е най-близкото място оттатък границите на републиката. Там ще бъдем тъй сигурни, както в Лондон и ще можем да си отпочинем. Но за да стигнем на това място, трябва да бъдем извънредно предпазливи, а първата предпазна мярка е да се разделим. Вие ще минете през горите на Мартело, а аз през планините. Вие — по най-лекия път, аз — по най-дългия и най-трудния. Най-сетне, вземете всички пари, аз не ще задържа нито хелер. Подарявам ви моето наметало. Ще го замените с една селска дреха и една шапка и тогава всеки ще ви смята за селянин, понеже, за щастие, изглеждате такъв. Ето ви всичките пари, които са ми останали от двете цехини от граф Асквино, те са седемнадесет лири. Вземете ги. Ще пристигнете другиден в Борго. След двадесет и четири часа ще дойда и аз. Ще ме чакате в първата гостоприемница наляво и можете да разчитате, че ще дойда. Трябва да преспя тази нощ в едно добро легло, и провидението ще ми помогне да намеря някъде такова. Но трябва да съм напълно спокоен, а това е невъзможно, докато сте с мене.

Зная със сигурност, че сега ни търсят навсякъде и нашите фигури са описани толкова точно, че във всяка странноприемница, в която бихме се осмелили да пристъпим заедно, биха ни арестували веднага. Вие виждате в какво плачевно състояние се намирам и че трябва непременно да си почина десет часа. И тъй, сбогом! Вървете и ме оставете да следвам сам своя път. Ще намеря наблизо някое място за пренощуване.

— Всичко, което ми казахте, очаквах отдавна. Няма какво да ви отговоря, освен да ви спомня за това, което ми обещахте, когато ме придумахте да пробия вашата килия. Вие ми обещахте, че няма да се делим. Оставете, значи, надеждата, че ще ви напусна. Вашата съдба ще бъде моя, моята съдба — ваша. За нашите пари ще намерим добър подслон за пренощуване и няма нужда да отиваме в гостоприемница. Няма да ни арестуват.

— Значи вие сте решен да не последвате добрия съвет, който ви дадох и който разумът изисква?

— Безвъзвратно решен.

— Ще видим.

Станах не без мъка, измерих ръста му и го отбелязах върху земята. След това извадих лоста от джоба си, клекнах тъй, че почти лежах на лявата си страна и започнах да копая с най-голямо спокойствие една малка дупка, без да отговарям на въпросите му. След като работих в продължение на четвърт час погледнах го тъжно и му казах:

— Като добър християнин се считам задължен да ви кажа, че трябва да предадете душата си на бога. Понеже ще ви заровя тук жив или мъртъв, а ако сте по-силен от мен то вие ще ме заровите. Да взема това отчаяно решение ме принуждава вашето безогледно вироглавство. Впрочем, вие още можете да се отдалечите, защото няма да ви преследвам.

Когато видях, че той не ми отговори, залових се отново за работа. Все пак трябва да призная, че започнах да се страхувам, че глупакът би ме изкарал из търпение, но бях твърдо решен да се освободя от него.

Било от страх, било, че бе размислил — с една дума, той се хвърли най-сетне до мен. Понеже не знаех какво бе намерението му, го заплаших с лоста. Но нямаше защо да се страхувам, защото той ми каза:

— Ще направя всичко, което желаете.

Веднага го прегърнах, дадох му всичките си пари и му потвърдих обещанието си да се срещна с него в Борго. Макар че нямах сега нито хелер и трябваше да премина две реки, все пак се поздравих, че се бях освободил от компанията на един човек с такъв характер. Понеже сега, когато бях сам, се чувствувах сигурен, че ще премина границата на моята любима република[3].

[1] Около 36 километра. — Б.пр. ↑

[2] Град в Южен Тирол. — Б.пр. ↑

[3] Бягството на Казанова от затвора с оловните килии във Венеция е вдигнало навремето голям шум. То е било предмет на осъждане и спорове също и по-късно, а и до днес. Според някои, Казанова е представил трудностите по-големи, отколкото са били всъщност, главно затова, защото бягството му е било подпомогнато не само от неговите приятели, но също и от самата власт, която не е взела строги мерки, за да осуети бягството му и за преследването и залавянето му след напускане на затвора. Известният изследовател на Казанова, д-р Хайнрих Конрад, доказва, обаче, че всички тези предположения са неоснователни. Казанова е бил наблюдаван, вероятно по заповед на Кондулмер, дълго време преди затварянето му от шпионина Мануци. В писмата на последния, които са намерени в държавната архива на Венеция, той докладва, че Казанова бил масон, който се подигравал с католическата църква и изповядвал безбожие, че бил всеки ден с другари-гуляйджии, говорил често френски, занимавал се с магия и кабала, четял Ариосто, Хораций, Аретино и други безнравствени съчинения, говорил лошо за висшите чиновници, заплашвал да убие абат Киари, който публикувал един памфлет против него и пр. Знае се, че Казанова е бил осъден на пет години затвор, без да го разпитват и без да му съобщават присъдата. Допустимо е, че както господин Брагадино, тъй и братята Мемо са положили усилия, за да освободят приятеля си. Те може би са подкупили тъмничаря Лоренцо Басадона, който след бягството е бил осъден на десет години затвор в кладенците, където скоро умира — а също са повлияли преследването му след напускане на затвора да не бъде особено усърдно. Но това не е от съществено значение. В хубавото описание са изложени невероятните трудности, които трябвало да преодолее Казанова. Неговата смелост и присъствие на духа се проявяват не само в пробиването на килията с някакво си малко желязо, във висенето на ръба на покрива, разбиването на вратата и пр., но също и в използуване за бягството си на един глупак като Балби и осуетяване предателството на един подлец като Сорадачи. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.